Справа № 212/7272/24
У Х В А Л А

23 липня 2024 року м. Кривий Ріг

Суддя Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Чайкін І.Б., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей, -

ВСТАНОВИВ:

Заявниця ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини, щомісячно, починаючи стягнення з дня подання заяви і до досягнення донькою повноліття.

Заявниця звернулася із заявою про видачу судового наказу до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за своїм фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , місце реєстрації зазначає: АДРЕСА_2 .

Дослідивши заяву та матеріали додані до заяви про видачу судового наказу, приходжу до наступного.

Відповідно до положень ст.ст. 160, 161 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо: 4) заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; 5) заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

За правилами ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом

Суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності (п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України).

За загальним правилом позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 ст. 27 ЦПК України).

Приписами ч.1 ст. 28 ЦПК України визначено: позови про стягнення аліментів можуть також пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Отже, підсудність справи визначається саме за зареєстрованим у законному порядку місцем проживання чи перебування позивача.

Реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи (пункт 12 частини першої статті 2 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" (далі - Закон).

Реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках (стаття 3 Закону).

Особа може зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (пункт 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад".

До заяви про видачу судового наказу долучено копію паспорту заявниці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому міститься відмітка щодо місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 з 28.09.2005 року.

Боржник ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно з відмітки у паспорті громадянина України має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 з 23.09.2013 року.

Місце реєстрації стягувача та боржника територіально не відноситься до Покровського району міста Кривого Рогу, а тому за правилами підсудності не може бути розглянуто в Жовтневому районному суді міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Тому посилання заявниці на звернення із заявою про видачу судового наказу до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за місцем її фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , про що надала відповідний акт від 18.07.2024 року про місце мешкання за вказаною адресою, без відповідної реєстрації місця проживання чи перебування, є безпідставним, не відповідає вимогам ст. 27, 28 ч.1, ч.1 ст. 162 ЦПК України.

Так, на сьогодні, в Україні існує реєстрація місця проживання встановлена Законом України від 11 грудня 2003 року № 1382 "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання". Згідно зі статтею 6 цього Закону будь-який громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Відповідно до Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» документ, що підтверджує факт реєстрації місця проживання особи видає орган реєстрації або центр надання адміністративних послуг у паперовій формі за зверненням особи, яка декларує/реєструє місце проживання (перебування), власника (співвласників) житла, законного представника (представника) особи або власника (співвласника) житла, уповноваженої особи житла, іпотекодержателя або довірчого власника. Крім того за цим Законом підтвердження інформації про місце проживання (перебування) особа може подавати відомості про місце проживання, що були внесені до: паспорта громадянина України, виготовленого у формі книжечки; паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон у формі е-паспорта або е-паспорта для виїзду за кордон; витягу з реєстру територіальної громади.

Проте, в супереч вказаним вимогам законодавства, заявницею не надано доказів про взяття на облік її та її доньки як внутрішньо переміщених осіб із зазначенням фактичного місця проживання (тимчасової реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 )

Наданий заявницею акт на підтвердження її проживання за адресою: АДРЕСА_1 не є належним доказом реєстрації місця проживання заявниці ОСОБА_1 ..

Відповідно до частини 1 статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Суд враховує, що наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Отже, зважаючи на визначений процесуальним законом порядок розгляду та звернення до виконання судового наказу, реалізацію права заявника звертатись до суду з вказаними вимогами з урахуванням правил альтернативної підсудності, обов`язковою умовою для його видачі у справі, що переглядається, є встановлення зареєстрованого місця проживання фізичної особи - заявника.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З приводу цього прецедентним є рішення ЄСПЛ у справах «Osman v. the United Kingdom» від 28 жовтня 1998 року та «CASE OF KREUZ v. POLAND» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулюванню з боку держави.

На підставі вищевикладеного, з`ясувавши, що місце проживання (перебування) фізичної особи - заявника зареєстроване у встановленому законом порядку на території Дніпропетровської області с. Казначеївка, вул. Польова, приходжу до висновку про відмову у видачі судового наказу на підставі пункту 9 частини 1 статті 165 ЦПК України..

Керуючись ст.ст. 27, 28 ч.1, 161, 162, 165 ч.1 п. 9 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Відмова у видачі судового наказу не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою після усунення її недоліків.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення в строк і порядок, встановлений ст. ст. 354, 355 ЦПК України.

Суддя І. Б. Чайкін