Дата документу 23.07.2024 Справа № 317/2704/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 317/2704/22 Головуючий у 1 інстанції: Ткаченко М.О.
№ 22-ц/807/972/24 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Камалова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Ускової Ірини Іллівни на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 21 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташова Тамара Михайлівна, про визнання заповіту нікчемним,

ВСТАНОВИВ

В листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташова Т.М., про визнання заповіту нікчемним,

В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_4 .

Мати позивача - ОСОБА_4 , та батько позивача ОСОБА_5 були одружені з 08 вересня 1959 року.

Під час перебування у шлюбі у сторін народились спільні діти: ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Маючи намір залишити спадщину своїм дітям батьки склали заповіти на позивача та його брата 28.02.2014 року у приватного нотаріуса.

ОСОБА_4 склала заповіт 28.02.2014 на брата позивача - ОСОБА_6 , у відповідності до якого йому в спадщину передавалось частка нерухомого майна, земельна ділянка.

ОСОБА_5 склав заповіт 28.02.2014 на позивача - ОСОБА_6 , у відповідності до якого заповідав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 в рівних долях.

13 квітня 2021 року батьком позивача повторно складено на ім`я ОСОБА_1 заповіт, який зареєстрований в реєстрі за номером №389, засвідчений приватним нотаріусом Запорізького районного округу Запорізької області Абрамовим М.О., у відповідності до якого батько заповідав позивачу все майно, яке йому належить, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що йому належатиме на день його смерті, та те, на що він матиме право за законом.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належну їй частину майна, що перебуває у спільній сумісній власності та було набуто за час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 ..

Спадкоємцем за померлою матір?ю позивача є батько позивача, який прийняв спадщину за законом. На момент смерті своєї дружини ОСОБА_4 був пенсіонером, а тому мав право на обов`язкову частку у спадщині.

Так як батько позивача хворів та строк для звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини тільки розпочався, звернутися до нотаріусу не встиг, та через 16 днів після смерті своєї дружини, ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

За заповітом позивач був єдиним спадкоємцем на майно, що належало його батьку.

У встановлені законом строки позивач звернувся до нотаріуса за відкриттям спадщини за померлим батьком та отриманням свідоцтва про право на спадщину.

Позивачу було відомо, що існує ще один заповіт на його брата, тому під час отримання свідоцтва про право на спадщину йому було зрозуміло, що його брат також оформить свою долю за заповітом.

Але, у вересні 2022 року позивачем була отримана позовна заява ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у відповідності до якої вони подали позов до Запорізького районного суду Запорізької області, з якого вбачалось, що існує заповіт від 28.04.2021, яким мати позивача склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належні їй на праві приватної власності: частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; частку земельної ділянки, розташованої за адресою, АДРЕСА_1 ; земельну ділянку загальною площею 5,0101 гектарів, розташовану на території Миколай-Пільської сільської ради, Запорізького району Запорізької області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0023.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання заповіту нікчемним, позивач вказав на посвідчення заповіту під впливом насильства, на підтвердження чого вважає те, що заповіт було складено на двох сторонніх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які тиснули на матір позивача.

Позивач зазначає, що якби була воля його матері на складання заповіту на сторонніх осіб, то вона мала сама поїхати до нотаріуса. Проте, заповіт складений вдома у матері, та нотаріус здійснював виїзд для вчинення правочину за межі свого офісу, за останнім місцем проживання спадкодавця, що підтверджує те, що матір була не вільна у своєму волевиявленні, так як її тримали в закритому домі напередодні.

Під час візитів позивача до своєї матері, її брат змушував позивача не приїжджати до неї, внаслідок чого, з метою збереження добрих відносин з матір`ю позивач забрав батька до себе (так як йому потрібен був догляд), а мати залишилась мешкати під наглядом брата позивача та свого брата.

На матір позивача тиснув психологічно її брат, який не допускав його до своєї матері, та вирішив запросити сторонніх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_2 для нібито догляду.

Маючи на меті недобросовісні та протизаконні наміри заволодіти майном відповідачі розпочали тиснули психологічно, на ОСОБА_4 , морили голодом, залякували.

ОСОБА_3 має схильність до зловживання алкоголем, та до матері приїжджав в нетверезому стані. Отже, підписанню заповіту передувало знущання над волею заповідачки, її позбавили можливості пересуватися вільно, з метою залякування тримали під замком вдома, позбавили їжі, тиснули психологічно, так як вона боялась ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які за нею «доглядали». Крім того, щоб контролювати всі дії ОСОБА_4 , у неї відібрали телефон який їй належав, замість неї пенсію отримувала ОСОБА_2 , яка розписувалась у відомостях про отримання пенсії.

З огляду на вказане, позивач зазначає, що складення оспорюваного заповіту не відповідало дійсній волі матері, що є недодержанням в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. 3 ст. 203 ЦК України, а саме, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, та відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Крім того, позивач зазначає, що відповідачі ввели в оману нотаріуса та заповіт на ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було підписано у присутності двох свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є рідними сестрами ОСОБА_2 , що є прямим порушенням умов посвідчення заповіту за участю свідків.

Посилаючись на вищезазначене просив суд, визнати нікчемним заповіт від 28.04.2021, зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташової Т.М. за № 850, 851, складений ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 21 лютого 2024 року позов залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн (п`ятнадцять тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн (п`ятнадцять тисяч) гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі адвоката Ускової І.І. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та постановити нове, яким визнати нікчемним заповіт від 28.04.2021, зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташової Т.М. за № 850, 851, складений ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В обґрунтування скарги зазначено, що суд не надав жодної оцінки фактичним обставинам справи, особливо тому факту, що свідками при посвідченні спірного заповіту стали рідні сестри ОСОБА_2 , що є прямим порушенням умов посвідчення заповіту за участю свідків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_9 заперечили проти доводів апелянта, посилаючись на правильність висновків суду та безпідставність доводів апеляційної скарги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що Відповідно до копії повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 27.10.2021 Запорізьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькому районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що складено відповідний актовий запис №2604 (т.1 а.с.14).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 26.10.2021 Запорізьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькому районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що складено відповідний актовий запис № 1742 (т.1 а.с.15).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є батько - ОСОБА_5 та мати - ОСОБА_4 (т.1 а.с.16).

28.02.2014 ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , належну їй на праві власності земельну ділянку (пай) розміром 5,0101 га (т.1 а.с.22).

28.02.2014 ОСОБА_5 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , належну йому на праві власності земельну частку (пай) розміром 5,0099 га та житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 (т.1 а.с.24)

13.04.2021 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким заповів сину - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що на день його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право (т.1 а.с.23).

ОСОБА_4 28.04.2021 року склала заповіт, яким всю належну їй на праві приватної власності частку житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; всю належну їй на праві приватної власності частку земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; належну їй на праві приватної власності земельну ділянку загальною площею 5,0101 гектарів, розташовану на території Миколай-Пільської сільської ради, Запорізького району Запорізької області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки :03:004:0023 заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .. Заповіт на прохання заповідача підписано ОСОБА_10 та свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (т.1 а.с.17).

Згідно із відповіддю Запорізького ВДРАЦС у Запорізькому районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) вбачається, що по архіву відділу виявлено актовий запис №4 про народження ОСОБА_11 , зміна прізвища якої на ОСОБА_12 відбулась на підставі актового запису про шлюб, актовий запис №25 про народження ОСОБА_13 , зміна прізвища якої на ОСОБА_14 відбулась на підставі актового запису про шлюб, актовий запис №4 про народження ОСОБА_7 .. Батьками ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , є ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (т.1 а.с.18, 162).

Відповідно до спадкової справи №23/2022 від 10.10.2021 після померлої ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини за заповітом звернулись ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т.1 а.с. 59)

26.08.2022 приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. видано спадкоємцям ОСОБА_4 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 5/6 часток земельної ділянки загальною площею 5,0101 га, що розташована в Запорізькій області, Запорізькому районі тг Широківська, кадастровий номер :03:004:0023, зареєстровані в реєстрі за №919 та №920 (т.1 а.с.92, 94)

26.08.2022 приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташовою Т.М. винесено постанови про відмову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку від спадкового майна, що складається з частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_11 ОСОБА_4 , у зв`язку із тим, що документи необхідні для вчинення нотаріальної дії подані не були (т.1 а.с.96,97).

Крім того в матеріалах спадкової справи містяться копія свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , копії паспортів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , інформаційна довідка зі спадкового реєстру №68715187, витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі, довідка про наявність спадкової справи, інформації щодо місця реєстрації ОСОБА_4 , копія заповіту від 28.02.2014 зареєстрованого в реєстрі за №02, копія свідоцтва про право власності на жилий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 27.05.2002, заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 26.08.2022, копія заповіту від 28.04.2021 зареєстрованого в реєстрі за №850,851, копія державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЗП №124937, копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо земельної ділянки, кадастровий номер №:03:004:0023, копія витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку, кадастровий номер №:03:004:0023, копія висновку про оціночну вартість земельної ділянки, копії інформаційних довідок зі спадкового реєстру, копія свідоцтва про смерть ОСОБА_5 (т.1 а.с.58-97, 185-230).

ОСОБА_4 встановлено основний діагноз лімфостаз обох нижніх кінцівок та супутній діагноз церебральний атеросклероз III ступеня, дисциркуляторна енцефалопатія III ступеня, ІХС, кардіосклероз, СН II Б, ФК 3, ПФФП, анасарка, про що свідчить виписний епікриз із медичної картки стаціонарного хворого №396 вбачається, що (т.1 а.с.155-156).

Відповідно до актового запису про народження №4 від 15.01.1986 р., ОСОБА_11 народилась ІНФОРМАЦІЯ_7 , батьками якої є ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (т.1 а.с.236).

Відповідно до актового запису про одруження №05 від 06.07.2003 ОСОБА_11 після одруження змінила прізвище на « ОСОБА_12 » (т.1 а.с.237).

Відповідно до актового запису про народження №25 від 22.07.1987 р., ОСОБА_13 народилась ІНФОРМАЦІЯ_12 , її батьками є ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (т.1 а.с.238).

Відповідно до актового запису про одруження №10 від 11.10.2003 ОСОБА_13 після одруження змінила прізвище на « ОСОБА_14 » (т.1 а.с.239).

Відповідно до актового запису про народження №04 від 10.04.1997, ОСОБА_7 народилась ІНФОРМАЦІЯ_13 , її батьками є ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (т.1 а.с.240).

Згідно із відповіддю директора КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР установлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до лікаря-психіатра не зверталась. Відомостей не мають (т.1 а.с.244).

У письмових поясненнях приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області Карташова Т.М., зазначає, що запис у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії. Відповідно до законодавства перевірка повноважень осіб, які є свідками та підписантами заповіту не передбачається. Нотаріус тільки встановлює особу свідків та підписанта за паспортом громадянина України, реквізити якого зазначаються в заповіті та в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.

На підтвердження викладеного до пояснень долучено копію паспортів та довідок РНОКПП ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , копію свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.08.2022, зареєстрованого в реєстрі за №319 та №920, копію витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 26.08.2022 №69857673 та №69857622(т.2 а.с.2-12).

Відповідно до копії запису в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій в графі зміст нотаріальної дії. Місце вчинення нотаріальної дії. Номер спеціального бланка нотаріального документа, на якому викладено зміст вчиненої нотаріальної дії зазначено, що «у зв`язку із хворобою та похилим віком заповідача цей заповіт посвідчений вдома за адресою: АДРЕСА_1 ». По вищевказаній причині заповіт оголошено свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку із хворобою та похилим віком та на особисте прохання заповіт підписано ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_14 (т.2 а.с.13-15).

Відповідно до наданих АТ «УКРПОШТА» копій пенсійних відомостей, ОСОБА_4 отримувала пенсію в період з січня 2020 по травень 2021, про що свідчить підписи ОСОБА_4 (т.2 а.с.37-52).

Згідно із оригіналами пенсійних відомостей за період з травня 2021 по жовтень 2021 пенсію за ОСОБА_4 отримувала її представник за довіреністю ОСОБА_2 (т.2 а.с.53-58, 59).

Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 заявив позовні вимоги фактично про встановлення нікчемності заповіту без застосування наслідків його недійсності, а відтак позивач обрав неналежний спосіб захисту його відповідних цивільних (спадкових) прав.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Тож, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України позивач та його представник не скористалися правом та до закінчення підготовчого засідання не подали письмову заяву про зміну предмету та підстав позову, а навпроти, наполягали на викладених у позовній заяві вимогах та просили суд визнати оспорюваний заповіт нікчемним з огляду на порушення, допущені під час його складання, а також застосування насильства на спадкодавицю, що, як зазначала сторона позивача, було передумовою для посвідчення заповіту сторонньою особою із порушеннями ч. 2 ст. 1248 та ч. 2 ст. 1253 ЦК України. Відповідну позовну вимогу про застосування наслідків недійсності правочину у цій справі стороною позивача заявлено не було. Отже, позивач визначився із способом захисту своїх прав.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Визнання недійсним нікчемного правочину чи встановлення нікчемності правочину не є належним способом захисту права чи інтересу. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див.: пункти 53-54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19), пункти 69-70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18)).

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу на те, що неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (пункт 148)).

Суд першої інстанції врахував, що встановлення нікчемності заповіту не є належним способом захисту права, чи інтересу і, як наслідок, обґрунтовано відмовив в задоволенні позовної вимоги про визнання заповіту нікчемним.

Судова колегія враховує також і ту обставину що на виконання оспорюваного правочину відповідачами отримані свідоцтва про право власності, доля яких не вирішена, не залучено до участі в справі спадкоємця ОСОБА_4 , на якого вона склала заповіт 28.02.2014 - ОСОБА_6 , якому у відповідності до неоспореного заповіту в спадщину передавалось частка нерухомого майна, земельна ділянка.Адже за положеннями частини четвертої статті 1254 ЦК України щодо відновлення дії попереднього заповіту зазначають? що вчинення наступного нікчемного заповіту не може скасовувати попередній заповіт.

Посилання у скарзі на те, що суд не надав оцінку фактичним обставинам справи є неспроможними, оскільки за умови обрання позивачем неналежного способу захисту оцінка поданих сторонами справи доказів не має значення для вирішення такої справи, а тому такий спір не розглядається по суті.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі ст.ст. 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Судова колегія також виходить з того, що позивач не позбавлений права захищати свої права шляхом обрання належного способу та за умови залучення всіх осіб, яких стосується спір.

На підставі зазначеного колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Ускової Ірини Іллівни залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 21 лютого 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 липня 2024 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков