Провадження № 2/641/845/2024 Справа № 641/7413/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року м. Харків

Комінтернівський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Богдан М.В.,

за участю секретаря судового засідання - Двірник О.С.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в порядку спрощеного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом про стягнення боргу за договором позики, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу відповідно до розписки від 08 серпня 2012 року у розмірі 11000 доларів США, та судові витрати покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 08 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та

ОСОБА_2 був укладений Договір позики, за яким позивач надала в позику відповідачу грошові кошти в сумі 55000 доларів США строком на 12 місяців під 1,5% щомісячно, що підтверджується Договором позики. В подальшому сторонами неодноразово вносились зміни до цього договору, що були пов`язані з продовженням кінцевого строку повернення позики та частковим виконанням з боку ОСОБА_2 своїх зобов`язань з повернення позики. Останні зміни до вказаного договору були внесені сторонами 28.10.2020 року, відповідно до яких сторони продовжили термін дії договору позики до 30.10.2023 року та, з урахуванням часткового виконання з боку ОСОБА_2 своїх зобов`язань щодо повернення суми боргу, визначили суму, яка має бути повернута позивачці в зазначений строк 18 500 доларів США. В строк до 30.10.2023 року, а також станом на день подачі позову ОСОБА_2 в порушення умов договору позики не повернула позивачці 11000 доларів США із 18500 доларів США належних до повернення. Продовжити за взаємною згодою строк дії договору позики відповідачка відмовилась. Таким чином, позичальник взяті на себе зобов`язання за договором позики з урахуванням змін, внесених сторонами 28.10.2020 року, належним чином не виконала, прострочена заборгованість на момент подання позову складає 11 000 доларів США.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 , в якій просила визнати договір позики від 08.08.2012 року недійсним в частині сплати відсотків за користування позикою.

В обгрунтування зустрічної позовної заяви зазначено, що з позовної заяви ОСОБА_5 вбачається, що вона, як позикодавець 08 серпня 2012 року надала в позику ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 55000 доларів США строком на 12 місяців пі 1,5% щомісячно, що підтверджується договором позики, який є у матеріалах справи. Останні зміни до договору були внесені сторонами 28.10.2020 року, відповідно до яких сторони продовжили термін договору до 30.10.2023 року, та з урахуванням часткового виконання ОСОБА_6 своїх зобов`язань щодо повернення суми боргу, визначили суму, яка має бути повернута Крамар в зазначений строк - 185000 доларів США. В строк до 30.10.2023 року за користування кредитом Крят не повернула Крамар 11000 доларів США. Таким чином ОСОБА_6 не виконала зобов`язання по договору позики і прострочена заборгованість складає суму 11000 доларів США. ОСОБА_4 додала до позову докази по справі, а саме, «Договор займа», де вбачається умова про проценти у розмірі 825 доларів США щомісяця, з розпизки ОСОБА_4 , копія якої додається до зустрічного позову вбачається, що ОСОБА_4 отримала готівкою від ОСОБА_2 відсотки за користування позикою у розмірі 24750 доларів США. Таким чином, цілком очевидно, що сплата відсотків за користуванням позикою у доларах США передбачена договором позики. Також цілком очевидно, що ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_4 за користування кредитом в іноземній валюті відсотки у розмірі 24750 доларів США. Згідно приписів ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цивільному кодексу України, і іншим актам цивільного законодавства України. Згідно п. 6.2 «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України» затвердженої Постановою Правління НБУ № 200 від 30.05.2007 року (зареєстровано в MЮУ 18.06.2007 року № 656/13923), які встановлюють порядок використання в Україні готівкової іноземної валюти. Таким чином, також цілком очевидно, що умови договору позики між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 дії сторін по виконанню умов цього договору, а саме сплата відсотків готівкою в доларах США, суперечить «Правилам використання готівкової іноземної валюти на території України» затвердженої Постановою Правління НБУ № 200 від 30.05.2007 року.

За таких обставин, ця частина правочину, а саме сплата відсотків за користування позикою, згідно приписів ст. 215 і ст. 217 ЦК України є недійсною і тому не створює юридичних наслідків.

ОСОБА_2 вважає, що названі обставин дають законні підстави визнати недійсною частину названого правочину, а саме визнати недійсним умови договору в частині сплати відсотків ва користування позикою у доларах США і визнати недійсними дії сторін по договору позики в частині сплаті відсотків за користування кредитом і застосувати правові наслідки недійсності правочину, що передбачені ст. 216 ЦК України та просила відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Представник позивача ОСОБА_4 адвокат Василенко Т.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 просила відмовити. У поданому відзиві на зустрічну позовну заяву зазначила, що ані чинне на цей час законодавство, ані чинне на час укладення договору позики законодавство не містить заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі. Договір позики про визнання недійсним якого в частині просить ОСОБА_2 був укладений 08 серпня 2012 року. Про укладення договору і його умови ОСОБА_2 була обізнана, навіть частково виконувала цей договір, отже, перебіг позовної давності для визнання недійсним частини цього правочину почався 08 серпня 2012 року і сплив 09 серпня 2015 року. Таким чином, в разі якщо при розгляді зустрічної позовної заяви, суд таки дійде висновку про порушення прав ОСОБА_2 умовами договору займу в частині сплати процентів за його користування, то просила в цьому випадку застосувати наслідки спливу позовної давності і відмовити в позові з цієї підстави.

Відповідач та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та її представник адвокат Князєв В.О. в судовому засіданні надали суду пояснення, аналогічні, викладеним в зустрічній позовній заяві, просили задовольнити її в повному обсязі. Під час судових дебатів адвокат Князєв В.О. вказав, що вимоги позивача за основним позовом вони визнають, просять їх задовольнити, а також задовольнити їх зустрічні позовні вимоги.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 08 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений Договір позики, за яким позивач надала в позику відповідачу грошові кошти в сумі 55000 доларів США строком на 12 місяців під 1,5% щомісячно, що підтверджується Договором позики. В подальшому сторонами неодноразово вносились зміни до цього договору, що були пов`язані з продовженням кінцевого строку повернення позики та частковим виконанням з боку ОСОБА_2 своїх зобов`язань з повернення позики. Останні зміни до вказаного договору були внесені сторонами 28.10.2020 року, відповідно до яких сторони продовжили термін дії договору позики до 30.10.2023 року та, з урахуванням часткового виконання з боку ОСОБА_2 своїх зобов`язань щодо повернення суми боргу, визначили суму, яка має бути повернута позивачці в зазначений строк 18 500 доларів США.

На день подачі позову ОСОБА_2 в порушення умов договору позики не повернула позивачці 11000 доларів США із 18500 доларів США належних до повернення.

Положеннями ч. 1 ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Приписами ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс 15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, договір позики є укладеним з моменту передання грошей; складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою.

З оглянутої судом наданої позивачем розписки від 08.08.2012 року вбачається, що сторони в належній формі уклали договір позики, за яким відповідач одержала від позивача грошові кошти, без зазначення строку повернення боргу, а в подальшому - умови договору були змінені з вказівкою строку повернення боргу, який за згодою сторін неодноразово був пролонгований. За останньою редакцією продовження договору позики від 28.10.2020 року, відповідач ОСОБА_2 взяла на себе зобов"язання повернути позичені кошти в сумі 18500 доларів США в строк до 30.10.2023 року.

Як вказано у ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідно до частини 2 статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як визначено в п. 5 ч.1 ст.1 Закону України «Про валюту і валютні операції» іноземна валюта це, зокрема, грошові знаки грошових одиниць іноземних держав у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави або групи іноземних держав, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу.

У чинному законодавстві відсутня заборона на укладення цивільних правочинів та виконання грошового зобов`язання, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Таким чином, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Як вбачається з умов договору позики, сторонами визначено грошовий еквівалент зобов`язання у іноземній валюті, а тому стягненню підлягають грошові кошти у іноземній валюті, а саме у доларах США.

З огляду на вище викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 08 серпня 2012 року в частині сплати відсотків за користування позикою.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги визнання договору позики недійсним, ОСОБА_2 посилалася на те, що сплата відсотків готівкою в доларах США, суперечить «Правилам використання готівкової іноземної валюти на території України».

При цьому, укладаючи та підписуючи оспорюваний наразі договір позики, позивач погодилася із усіма його умовами, в тому числі, із умовою, яка передбачає вираження грошового боргу боржника в іноземній валюті.

Як встановлено матеріалами справи та не заперечується позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 , вона виконувала свої зобов`язання за договором позики та повертала ОСОБА_4 грошові кошти в рахунок погашення позики, що підтверджується розписками.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами сторін. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Отже, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Щодо клопотання представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності суд зазначає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то суд повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує згідно з ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 247, 258, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, 524, 526, 530, 459, 550, 551, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики у розмірі 11 000,00 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 3195,90 грн.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РОНКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя: М. В. Богдан