Справа №442/3351/24
Провадження №2/442/915/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2024 року місто Дрогобич Львівської області

Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Коваля Р.Г.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позицій сторін.

Позивач ОСОБА_1 звернувся у Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області з позовною заявою, в якій просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_2 основну суму боргу у розмірі 192 360 грн., 2424 грн. 26 коп. пені і 3% річних - 5770 грн. 80 коп., а разом 200 555 грн. 06 коп., а також судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що згідно до квитанції від 27.03.2023 ОСОБА_1 з власних коштів, які обліковувались на його банківському рахунку в АТ КБ «Приватбанк» ( НОМЕР_1 ) перерахував на рахунок ОСОБА_2 ( НОМЕР_2 ) 100 050 грн.( сто тисяч п`ятдесят) грн..

ОСОБА_2 просив саме позичити йому кошти на що останній погодився.

Між ними була домовленість, що кошти на карточку ОСОБА_2 має повернути через 1 місяць з врахуванням відсотків за користування цими коштами, оскільки вони були кредитними коштами, які фактично позичив у банку та перерахував їх на рахунок ОСОБА_2 ..

Згодом ОСОБА_2 пояснював, що він не має фінансової спроможності повернути кошти, бо має інші фінансові проблеми.

В подальшому ОСОБА_1 вів переписку з ОСОБА_2 з приводу повернення коштів. Він обіцяв, що поверне кошти, кожен раз відтягаючи дату повернення коштів. Картковий рахунок перед АТ КБ «Приватбанк» продовжував нараховувати відсотки за користування кредитним коштами .

ОСОБА_2 24.02.2024 написав ОСОБА_1 розписку, в якій визнав суму боргу, яку позичив у нього на загальну суму 192 360 грн., та зобов`язався повернути до 31.03.2024.

Однак станом на дату подання позову, ОСОБА_2 жодних коштів з визнаних ним позичених коштів у сумі 192 360 грн. останньому не повернув.

Відповідач у запропонований судом строк та порядку відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 до нього про стягнення коштів не подав.

Заяви та клопотання учасників справи.

24.04.2024 на адресу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області надійшла заява про забезпечення позову.

Інших заяв чи клопотань від учасників цієї справи, котрі стосувалися процесуальних питань й залишилися нерозглянутими, до суду не надходило.

Вчинені судом процесуальні дії у справі та постановлені ухвали.

Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Коваля Р.Г. від 25.04.2024 позовну заяву залишено без руху та визначено строк для усунення її недоліків.

Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Коваля Р.Г. від 25.04.2024 відмовлено позивачу в забезпеченні позову.

08.05.2024 від адвоката Галишина А.В., який є представником позивача ОСОБА_1 поступила заява про виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області Коваля Р.Г. від 30.05.2024, після отримання судом інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, який не має статусу підприємця, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) її учасників. Судове засідання щодо розгляду справи по суті призначено на 08.07.2024 о 10 год..

Учасники справи належно та завчасно повідомлялись судом про місце, дату та час судових засідань по їх справі, про що свідчать наявні у справі письмові докази. До того ж, інформація про дату, час та місце розгляду справи цієї цивільної справи розміщувалася на офіційній веб-сторінці Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області на ресурсі «Судова влада України» у розділі «інформація для громадян з найменуванням ГРОМАДЯНАМ за посиланням https://dgm.lv.court.gov.ua.

Фіксування судового засідання у даній справі технічними засобами відповідно до ст. 247 ЦПК України не здійснювалося.

Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись.

Розглянувши наявні у суду матеріали справи та давши їм належу оцінку, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є невід`ємною частиною національного законодавства держави Україна, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У свою чергую, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України.

Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав ОСОБА_1 за пред`явленими позовними вимогами про стягнення коштів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин із оцінкою відповідних доказів.

Судом встановлено, що згідно до квитанції від 27.03.2023 ОСОБА_1 з власних коштів, які обліковувались на його банківському рахунку в АТ КБ «Приватбанк» ( НОМЕР_1 ) перерахував на рахунок ОСОБА_2 ( НОМЕР_2 ) 100 050 грн.( сто тисяч п`ятдесят) грн..

ОСОБА_2 просив саме позичити у позивача ОСОБА_1 йому кошти на що останній погодився.

Між ними була домовленість, що кошти на карточку ОСОБА_2 має повернути через 1 місяць з врахуванням відсотків за користування цими коштами, оскільки вони були кредитним коштами, які фактично позичив у банку та прорахував їх на рахунок ОСОБА_2 ..

Згодом ОСОБА_2 пояснював, що він не має фінансово спроможності повернути кошти, бо має інші фінансові проблеми.

В подальшому ОСОБА_1 вів переписку з ОСОБА_2 з приводу повернення коштів, який обіцяв, що поверне кошти, кожен раз відтягаючи дату повернення коштів. Картковий рахунок перед АТ КБ «Приватбанк» продовжував нараховувати відсотки за користування кредитним коштами .

ОСОБА_2 24.02.2024 написав ОСОБА_1 розписку, в якій визнав суму боргу, яку позичив у мене на загальну суму 192 360 грн., яку зобов`язався повернути до 31.03.2024.

Станом на дату подання позову, ОСОБА_2 жодних коштів з визнаних ним позичених коштів у сумі 192 360 грн. ОСОБА_1 не повернув.

Позивачем в позові наведено розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, у зв`язку з неповерненням ОСОБА_2 кредитної заборгованості за період з 01.04.2023 до 01.04.2024.

З вказаного розрахунку вбачається, що позивач для нарахування 3% річних та інфляційних втрат за основу брав прострочену суму у розмірі 20627,51 грн.

Сумою заборгованості судом визначено розмір заборгованості за тілом кредиту, який становить 192 360 грн..

Пеня у розмірі подвійної ставки НБУ розраховується за формулою:

[Пеня] = [Сума боргу] ? 2 ? [Ставка НБУ] / 100% / [Кількість днів у році] ? [Кількість днів. Де:[Сума боргу] сума простроченого боргу; [Ставка НБУ] - облікова ставка Національного банку України; [Кількість днів у році] - кількість днів у році;[Кількість днів] кількість днів прострочення зобов`язання.

Пеня : 192360 (грн.) Х 2Х 230 : 100 % : 365 = 2424 грн. 26 коп..

Розрахунок 3 % річних розраховується за формулою: 192 360 грн. Х 3Х 365 : 365: 100 =

Сума санкції = С х 3 х Д : 365 :100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення х 3 проценти х 365 кількість днів прострочення : 365 кількість днів у році : 100 % = 5770 грн. 80 коп..

Посилаючись на вищевикладене, представник позивача просив стягнути з відповідача основну суму боргу у розмірі 192 360 грн., 2424 грн. 26 коп. пені і 3% річних - 5770 грн. 80 коп., а разом 200 555 грн. 06 коп., а також судові витрати.

Норми та джерела права, а також роз`яснення, котрі застосовує суд при ухваленні даного рішення, та мотиви їх застосування.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного Кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч.2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частини 1-2 ст. 625 ЦК України передбачають, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або невиконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно зі ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

У відповідності до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Згідно зі ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 08.06.2016 ухвалив постанову у справі №6-1103цс16, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Верховний суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13.12.2017 ухвалив постанову у справі №6-996цс17, предметом якої був спір стягнення боргу за договорами позики і зробив правовий висновок про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Аналогічний висновок міститься і у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 464/3790/16-ц від 16.01.2019 року, а також Постанові ВС від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 08.07.2019 року, справа № 524/4946/16-ц.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12.11.2020 №154/3443/18.

Верховний Суд у справі №712/2941/19 від 16.02.2022 року зазначив, що використані в тексті розписки словесні обороти «позичила кошти» та «зобов`язуюсь повернути дану суму» вказують на те, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо передачі грошових коштів, є позикою, а сама розписка є доказом не лише факту укладення договору позики, а й передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних та інфляційні нарахування визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Відповідно до ч.ч.5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Висновок суду за результатами розгляду справи.

Оскільки позивач надав до суду докази існування договору позики між ним та ОСОБА_2 , а відповідачі не надав до суду доказів недійсності цього договору позики, а також того, що не отримував від позивача грошових коштів у розмірі 192 360 грн., а в загальному розмірі з урахуванням пені та 3% річних становить 200 555 грн. 06 коп. і в той же час ухиляється від повернення позивачеві позичених коштів в повному розмірі, а тому суд вважає, що позов потрібно задовольнити.

Щодо розподілу судових витрат у справі.

Розподіл судових витрат у справі, котрі полягають у сплаті позивачем судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою майнового характеру, у розмірі 1923 грн. 60 коп. і підтверджуються випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, слід здійснити у порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, та, з урахуванням позиції позивача з цього приводу, а також в силу задоволення позовних вимог, слід покласти на відповідача.

Жодних доказів про витрати позивача на правову допомогу матеріали справи не містять, а відтак у цій частині позов не підлягає задоволенню.

Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат, пов`язаних з її розглядом, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали цієї справи не містять.

Керуючись ст. ст. 4-5, 7, 10, 12-13, 77-81, 89, 95, 141, 191, 209-211, 258, 259, 263-265, 268, 274, 275, 279, 354 ЦПК України, суддя, -

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 200 555 грн. (двісті тисяч п`ятсот п`ятдесят п`ять) грн. 06 коп..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1923 (одну тисячу дев`ятсот двадцять три) грн. 60 коп. судових витрат у справі.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повне найменування сторін по справі.

Позивач: ОСОБА_1 ; зареєстроване місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 ; зареєстроване місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Дата складення судового рішення: 08 липня 2024 року.

Суддя Роман КОВАЛЬ