Справа № 130/2149/23
Провадження № 22-ц/801/1498/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Порощук П. П.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2024 рокуСправа № 130/2149/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Рибчинського В. П., Медвецького С. К.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 травня 2024 року, ухвалене у складі судді Порощука П. П. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на підставі державного акту на право власності серії ЯЄ № 395595 від 02 червня 2009 року є власником земельної ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,0277 га з кадастровим номером :00:003:0120 та цільовим призначенням для індивідуального садівництва.

Після придбання у липні 2020 року житлового будинку та суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , відповідачка ОСОБА_2 почала використовувати земельну ділянку позивача на власний розсуд. Його земельна ділянка була закладена будівельним сміттям, самовільно були зрізано фруктові дерева, а також використовується ОСОБА_2 для заїзду транспортними засобами, що унеможливлює використання позивачем його власної земельної ділянки за її цільовим призначенням, чим завдано позивачу матеріальну та моральну шкоду.

Жодних договорів, які б надавали право користування його земельною ділянкою, позивач з відповідачкою не укладав та дозволу на самовільне господарювання на його землі він не надавав.

На його усні зауваження ОСОБА_2 не реагувала, тому позивач був змушений звернутись до виконавчого комітету Жмеринської міської ради для врегулювання конфліктної ситуації. Комісією Жмеринської міської ради було здійснено вихід за місцем розташування земельної ділянки, про що був складений відповідний акт, який було надіслано відповідачу та рекомендовано спільно з суміжним користувачем звернутись до сертифікованого інженера-землевпорядника та замовити роботи по встановленню (відновленню) меж власної земельної ділянки, що у свою чергу надасть можливість чітко визначити межі земельної ділянки та в подальшому знівелює посягання будь-кого на її територію; перемістити будівельний матеріал (його залишки), сміття та інші речі, які нею були складовані на території суміжної земельної ділянки - на власну територію; здійснювати заїзд транспортними засобами виключно по території належної їй на праві приватної власності.

Також позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів, щодо неправомірних дії відповідача стосовно самовільного захоплення його земельної ділянки.

Сертифікованим інженером землевпорядником відповідно до акту прийому передачі межових знаків на зберігання у його присутності встановлені межі земельної ділянки за кадастровим номером :00:003:0119, яка знаходиться на території міста Жмеринка, наданої власнику земельної ділянки для індивідуального садівництва, закріплені в натурі на місцевості. Однак, суміжний власник незаконно змінив межі своєї земельної ділянки, захопивши частину земельної ділянки, що належить йому на праві приватної власності.

Таким чином ОСОБА_2 самовільно захопила частину належної позивачу земельної ділянки, чим порушила його право власності і чим відповідно завдала йому матеріальну шкоду, яку позивач оцінює в розмірі 30 000 грн. Окрім того ОСОБА_1 була завдана моральна шкода, яка полягає в порушенні його нормального способу життя, оскільки він змушений докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав і для лікування, а також для відновлення стану здоров`я по теперішній час, також з моменту вищевказаних подій, його супроводжують постійні мігрені, нервові зриви, погіршився сон, а також стосунки з близькими та рідними.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 звернувшись в суд із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 30 000 грн завданої йому матеріальної шкоди, 50 000 грн - моральної шкоди, а також стягнути понесені ним судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 травня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Мотивуючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що в ході судового розгляду справи не було встановлено та позивачем не було доведено, що відповідачкою порушені, не визнані або оспорені його права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. Також позивачем не було доведено обґрунтування підставності власних позовних вимог, не надано доказів на підтвердження вказаних ним обставин, не доведено протиправність діяння заподіювача ОСОБА_2 , завдання матеріальної та моральної шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 05 червня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Рибчинський В. П., Медвецький С. К.

Ухвалами Вінницького апеляційного суду від 07 червня 2024 року апеляційну скаргу залишено без руху, а матеріали цивільної справи витребувано із суду першої інстанції.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 червня 2024 року справу призначено до розгляду на 25 липня 2024 року в порядку письмового провадження, однак справу було знято з розгляду у зв`язку із заявленим позивачем відводом та в подальшому призначено до розгляду на 01 серпня 2024 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до доводів позовної заяви.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції при розгляді справи не звернув уваги на протиправні дії ОСОБА_2 , які унеможливлюють належне використання ним власної земельної ділянки за її цільовим призначенням, чим порушено його право власності та завдано матеріальну і моральну шкоду.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0277 га по АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :00:003:0120, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №395595 від 02 червня 2009 року (а. с. 6).

Рішенням виконавчого комітету Жмеринської міської ради №131 від 16 червня 2011 року надано містобудівні умови і обмеження на проектування та будівництво по АДРЕСА_1 , літньої кухні на земельній ділянці, що належить ОСОБА_1 (а. с. 7).

Відповідно до копії листа виконавчого комітету Жмеринської міської ради від 25 травня 2022 року ОСОБА_2 повідомлено, що земельна ділянка, яка перебуває в її власності (кадастровий номер :00:003:0119) та земельна ділянка власником якої є позивач ОСОБА_1 (кадастровий номер :00:003:0120) сформовані, межі їх в натурі не визначені, проте у зв`язку із відсутністю в натурі межових знаків даних ділянок - чітко стверджувати, що заїзд транспортними засобами по території якоїсь конкретної ділянки немає можливості та з метою врегулювання ситуації рекомендовано спільно з суміжним користувачем, звернутися до сертифікованого інженера-землевпорядника та замовити роботи по встановленню (відновленню) меж власної земельної ділянки, що в свою чергу надасть можливість чітко визначити межі ділянки та в подальшому знівелює посягання будь-кого на їх територію; перемістити будівельний матеріал (його залишки), сміття та інші речі, які були складовані на території суміжної ділянки на власну територію; здійснювати заїзд транспортними засобами виключно по території належної Вам на праві приватної власності; дотримуватися вимог визначених ст. 103 «Зміст добросусідства» та ст. 106 «Обов`язки щодо визначення спільних меж» Земельного кодексу України (а. с. 8).

Відповідно до копії листа Жмеринського районного ВП НПУНП у Вінницькій області від 15 листопада 2022 року ОСОБА_1 повідомлено, що йому потрібно звернутись до сертифікованого інженера-землевпорядника при Жмеринській міській раді для встановлення межових знаків, порушень положень законодавства при перевірці не допущено (а. с. 10).

Згідно із копією листа Жмеринського районного ВП ГУНП у Вінницькій області від 15 грудня 2022 року ОСОБА_1 повідомлено, що його заява про те, що ОСОБА_2 самовільно зайняла належну йому земельну ділянку, була зареєстрована в ІТС ІППП Жмеринського районного відділу поліції від 14 листопада 2022 року та дані матеріали були направлені до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області для вирішення питання про притягнення до адміністративної відповідальності (а. с. 11).

Листом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 27 грудня 2022 року щодо проведення перевірки стосовно самовільного зайняття земельної ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , повідомлено, що на період дії воєнного стану припинено проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду (а. с. 9).

Позиція суду апеляційної інстанції

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частинами 1, 2 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

При цьому відповідно до положень ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Звертаючись до суду із позовом, позивач просив стягнути із відповідачки завдану йому матеріальну шкоду у розмірі 30 000 грн та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що остання своїми протиправними діями, а саме закладенням належної йому земельної ділянки будівельним сміттям, зрізанням фруктових дерев, заїздом транспортними засобами, унеможливлює використання позивачем його власної земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1 ст. 23 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 2 ст. 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77, 79, 80 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Проте як встановлено із матеріалів справи, ОСОБА_1 не було надано суду жодних належних, достовірних та достатніх доказів того, що ОСОБА_2 дійсно були вчинені будь-які протиправні дії, які б порушували його права.

Сам факт звернення позивача до органів місцевого самоврядування та правоохоронних органів без відповідного рішення таких органів не підтверджує самовільного зайняття та використання відповідачкою належної позивачу земельної ділянки, завдання йому шкоди та причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідачки та завданою шкодою.

Разом з тим, ОСОБА_1 посилався на складений сертифікованим інженером землевпорядником акт прийому-передачі межових знаків на зберігання, проте такий доказ не був поданий ним ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

Окрім того позивач жодним чином не обґрунтував розмір завданої матеріальної шкоди, яку просив стягнути із ОСОБА_2 .

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього.

З огляду на викладене, враховуючи принцип диспозитивності та змагальності сторін у судовому процесі, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що під час розгляду справи позивачем не було доведено належними та допустимими доказами обставини, на які він посилався у позовній заяві, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin And Others V. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, понесені судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції слід залишити за ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 травня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді С. К. Медвецький

В. П. Рибчинський