ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 676/713/22

Провадження № 22-ц/4820/1089/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

П`єнти І.В., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Чебан О.М.,

учасники справи: представник апелянта адвокат Підлісний О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 05 березня 2024 року (суддя Вдовичинський А.В.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна,

в с т а н о в и в:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що в кінці квітня 2018 року він познайомився з відповідачкою, з якою вони з травня 2018 року стали проживати разом як одна сім`я. Спочатку сторони проживали за адресою: АДРЕСА_1 до жовтня 2018 року, разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, займались хатньою роботою, дбали один про одного. Оскільки відповідачка доходів не мала, а доходів позивача не вистачало для придбання житла, в жовтні 2018 року позивач поїхав до Італії. В листопаді 2018 року відповідачка разом із дочкою від попереднього шлюбу приїхала до позивача та вони стали разом проживати у квартирі, які він винаймав. Після їх приїзду позивач оформив дочку відповідачки до італійської школи. 03 квітня 2019 року вони разом стали проживати за адресою: АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_3 . Не дивлячись на те, що він був батьком дитини, відповідач не бажала, щоб в актовому записі про народження його записали батьком, пояснюючи це тим, що вона буде отримувати на неї допомогу як одинока мати. В листопаді 2019 року відповідач забрала зароблені ним кошти в сумі 3000 Євро та приїхала на територію України. В цей час він постійно надсилав їй кошти, зароблені ним в Італії. 27 липня 2020 року відповідачка з дочкою знову приїхали до позивача в Італію, де проживали разом до 28 серпня 2020 року. Після цього відповідачка повернулась в Україну. Спочатку вони з дочкою проживали за адресою АДРЕСА_3 , де були зареєстровані. Згодом відповідачка зняла квартиру по АДРЕСА_4 , на ті кошти, що їх перерахував позивач. 20 грудня 2020 року позивач повернувся з Італії та став проживати разом з відповідачкою та дітьми за адресою: АДРЕСА_4 . 27 грудня 2020 року він отримав кошти від колишньої дружини ОСОБА_4 в сумі 13500 доларів США за відчужений житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 , який їм належав на праві спільної сумісної власності. Крім того, в нього було 8000 Євро, які він привіз з Італії. 29 грудня 2020 року між відповідачкою та БВ ТОВ «Рокор» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт житлового призначення, розташований в будинку по АДРЕСА_6 , вартість якого складала 590100 гривень. На підставі цього договору право власності було зареєстровано в Державному реєстрі на нерухоме майно на ім`я відповідачки, хоча квартира була набута у власність за кошти, які належали особисто йому, та які в сумі 590 100 грн. позивач повністю заплатив бухгалтеру БВ ТОВ «Рокор». Через тиждень після придбання квартири позивач розпочав проводити ремонтні роботи у квартирі. 28 лютого 2021 року сторони охрестили їх дочку ОСОБА_3 та в книзі хрещень парафії зроблено запис відповідно до якого ОСОБА_5 батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В квітні 2021 позивач знову поїхав до Італії, де заробляв кошти на ремонт квартири, частково пересилаючи кошти відповідачці. 12 липня 2021 року повернувся в Україну і продовжував проводити ремонті роботи в квартирі. 31 грудня 2021 року з відповідачкою та донькою зустріли Новий рік, а 03 січня 2022 року відповідачка забрала дітей та перейшла проживати на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 . Провести поділ майна в добровільному порядку відповідач не бажає. Вказує, що з відповідачкою вони проживали як одна сім`я з травня 2018 року по 3 січня 2022 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно утримували житло, від спільного проживання у них народилась дочка ОСОБА_3 , за спільні кошти придбали майно, а саме квартиру АДРЕСА_8 , в якій самостійно за власні кошти позивач провів всі ремонтні роботи, було придбано будівельні матеріали та сантехніку, завезено меблі, матраси, холодильник, котел тощо.

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд:

1) встановити факт, що він з ОСОБА_1 проживали як одна сім`я без реєстрації шлюбу з травня 2018 року по 3 січня 2022 року;

2) визнати квартиру АДРЕСА_9 його та відповідачки спільною сумісною власністю та визнати за ним право власності на 1/2 частку квартири.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 березня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали як одна сім`я без реєстрації шлюбу з травня 2018 року по 3 січня 2022 року. Визнано квартиру АДРЕСА_9 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_9 , залишивши у власності ОСОБА_1 частку квартири АДРЕСА_9 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5636,20 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на їх доведеність та обґрунтованість, визнавши факт спільного проживання позивача з відповідачкою однією сім`ю без реєстрації шлюбу з травня 2018 року по 03 січня 2022 року. Суд першої інстанції також виходив із того, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_8 була придбана 29 грудня 2020 року, коли сторони спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що доведено позивачем, відповідно спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягає поділу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначала, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів про те, що він проживав разом із нею як в Італії, так і в Україні. Наданий ним договір оренди житла в Італії підтверджує використання його лише позивачем. При цьому, у вказаному договорі наявні дописи, зроблені власноручно (ймовірно самим позивачем) після підписаного договору, про проживання відповідачки з дитиною у даному приміщенні. Однак, відповідачка зазначає, умови даного договору з нею не погоджувались, спільно з позивачем вони не проживали. Крім того, згідно з показань свідків позивача, вони або не бачили відповідачки з позивачем разом, або ж це було один раз. Тобто, жоден зі свідків не бачив спільного проживання сторін разом. Вказані свідчення можуть підтверджувати лише те, що сторони були знайомі між собою, про те не визначає, які саме відносини були між ними. Натомість свідки відповідачки підтвердили, що вона в період з січня 2021 року по літо 2022 року проживала та орендувала квартири у м. Кам`янці-Подільському самостійно з дітьми, кошти за оренду сплачувала також лише відповідачка, жодних чоловіків, які б з нею проживали не було. Зазначає, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог квитанції, товарні чеки на придбання будівельних матеріалів не мають жодного відношення до спірної квартири, оскільки оригінали чеків на придбання будівельних матеріалів знаходяться у відповідачки, а надані позивачем копії стосуються ремонтів інших квартир та будинків, оскільки він надавав послуги з ремонту, що також підтверджується показаннями свідків позивача. Вважає, що надані фотокопії приміщення квартири, згідно з якими суд дійшов висновку, що останні відображають хід будівельних робіт у спірній квартирі, не є належними доказами, оскільки з них неможливо встановити в який період та ким вони створювались, та яким чином відносяться до спірної квартири. З наявних спільних фотографій сторін також не можливо встановити період їх створення, а також які події вони відображають.

Зазначає, що надані позивачем копії заяв про переказ коштів, складених на іноземній мові, без перекладу їх на українську мову, не є належними доказами. Крім того, заява на переказ готівки не підтверджує факту отримання переказу іншою стороною, відповідно такий доказ не може бути доказом того, що відповідачка отримувала грошові перекази від позивача. Спірна квартира за адресою: АДРЕСА_8 була придбана відповідачкою за кошти, отримані нею від продажу 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_10 , а також за накопичені кошти від роботи відповідачки в Україні, пенсії, соціальних виплат на дітей та аліментів, та за кошти, зароблені нею в Італії. Крім того, саме відповідачка, як єдиний власник квартири, самостійно утримувала її. Позивачем не надано жодного доказу, що він мав необхідні заробітки, так і доказу, що він працює та отримує доходи. Розписка від 28.12.2020 про отримання ним коштів від колишньої дружини в сумі 13500 дол. США не підтверджує, що вказані кошти позивач вклав саме в купівлю спірної квартири. Позивач та відповідачка взагалі ніколи спільно не проживали, відповідно не мали спільного господарства, спільного бюджету, спільних витрат, ні спільно придбаного майна в інтересах сім`ї та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу з травня 2018 року по 03 січня 2022 року та фінансовий вклад позивача з метою купівлі квартири АДРЕСА_9 не підтверджується належними доказами.

ОСОБА_6 відзиву на апеляційну скаргу не подав.

В судовому засіданні представник апелянтки ОСОБА_1 адвокат Підлісний О.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Суд першої інстанції не застосував норми статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та норми статей 4, 5 ЦПК України.

У зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення в частині задоволення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині вимог нового рішення.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 11 грудня 2017 року по справі № 676/4278/17 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зареєстрований 21.07.2011, розірвано.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 позивач навесні 2018 року познайомився з відповідачкою ОСОБА_1 , з якою з травня 2018 року стали проживати як одна сім`я за адресою: АДРЕСА_1 .

В жовтні 2018 року позивач поїхав на заробітки до Італії. Відповідачка разом з дочкою від першого шлюбу в листопаді 2018 року приїхали до нього в Італію, де він знімав квартиру. 03 квітня 2019 року сторони разом стали проживати за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором оренди житлового приміщення від 03 квітня 2019 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_7 . При реєстрації народження дитини батьком дитини ОСОБА_2 не був записаний.

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 приїхала на територію України. Протягом грудня 2019 року по липень 2020 року позивач постійно надсилав відповідачці грошові перекази.

27 липня 2020 року відповідачка з дочкою знову приїхали до нього в Італію де проживали разом до серпня 2020 року. Після цього відповідач повернулась в Україну.

20 грудня 2020 року ОСОБА_2 повернувся з Італії та став проживати разом з ОСОБА_1 та дітьми за адресою: АДРЕСА_4 .

29 грудня 2020 року ОСОБА_1 (Новий власник) та багатопрофільне виробниче товариство з обмеженою відповідальністю «РОКОР» (Первинний власник) уклали договір купівлі-продажу майнових прав №44/54, згідно з п.1.1. якого за цим договором Первинний власник зобов`язується передати у власність Нового власника, а Новий власник зобов`язується прийняти майнові права, що належать Первинному власнику, на об`єкт житлового призначення, розташований в будинку по АДРЕСА_6 - квартиру, вимоги щодо якісних характеристик якого визначаються в п. 1.4. цього договору, та сплатити грошову суму, визначену у п. 3 цього договору.

Згідно з п.3 договору вартість майнових прав на квартиру є договірною і складає на момент укладення договору 590100 гривень (п`ятсот дев`яносто тисяч сто гривень нуль копійок) в т.ч. ПДВ.

Відповідно до довідки БВ ТОВ «РОКОР» від 29.12.2020 №243, виданій ОСОБА_1 вартість двокімнатної квартири, згідно договору купівлі-продажу майнових прав, яка є договірною, виплачена повністю. Виплачена двокімнатна квартира АДРЕСА_9 . Загальна площа квартири 63,6 м.кв, житлова - 35,7 м.кв.

За актом прийому-передачі квартири АДРЕСА_11 згідно договору купівлі-продажу від 29.12.2020, укладеного 29.12.2020 між БВ ТОВ «РОКОР» та ОСОБА_1 остання прийняла у користування вказану квартиру.

На підставі договору купівлі-продажу від 29.12.2020 право власності на спірну квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі на нерухоме майно за ОСОБА_1 .

З 15.04.2021 по 12.07.2021 позивач перебував за кордоном на заробітках, після повернення в Україну продовжував проводити ремонті роботи в спірній квартирі. 31 грудня 2021 року сторони з дітьми зустріли Новий рік. 03 січня 2022 року відповідачка забрала дітей та перейшла проживати на квартиру по АДРЕСА_7 . 06 січня 2022 року позивач поїхав до своєї матері у Молдову . 10 січня 2022 року, після приїзду у Україну, позивач повернувся до м. Кам`янця-Подільського, однак потрапити до квартири АДРЕСА_9 не зміг, оскільки відповідачка змінила замки.

На підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю позивач посилається на те, що за час проживання однією сім`єю у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , договором оренди житла в Італії, фотографіями спільного з відповідачкою і донькою проживання та відпочинку, квитанціями про перерахування на ім`я відповідачки коштів з Італії, заявою, підписаною позивачем на ім`я ОСОБА_1 про переоформлення на її ім`я особового рахунку за постачання природного газу, актом списання на ремонт будинку, підписаного позивачем як членом правління ОСС, заявами на отримання коштів, чеками на придбання будівельних матеріалів, фотографіями, якими зафіксовано проведення ремонтних робіт у спірній квартирі, показами свідків.

Статтею 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сім`ю можуть створити чоловік і жінка, які не перебувають у шлюбі, однак між ними існують відносини, притаманні подружжю.

Такі відносини характеризуються, зокрема, спільним проживанням, веденням спільного господарства, наявністю у сторін спільного бюджету, проведенням спільних витрат, придбанням майна в інтересах сім`ї, наявністю між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2021 року (справа №204/6931/20) зазначив, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Водночас у цій постанові Верховний Суд звернув увагу на те, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. (постанова Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16).

На підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю позивач посилається на те, що за час проживання однією сім`єю у сторін народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , договором оренди житла в Італії, фотографіями спільного з відповідачкою і донькою проживання та відпочинку, квитанціями про перерахування на ім`я відповідачки коштів з Італії, заявою, підписаною позивачем на ім`я ОСОБА_1 про переоформлення на її ім`я особового рахунку за постачання природного газу по спірній квартирі, актом списання на ремонт будинку, підписаного позивачем як членом правління ОСС щодо спірної квартири, заявами на отримання коштів, чеками на придбання будівельних матеріалів, фотографіями, якими зафіксовано проведення ремонтних робіт у спірній квартирі, показами свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 які підтвердили факт спільного проживання сторін з травня 2018 року по 03 січня 2022 року.

Із сімейних світлин (т. 1 а.с.71-99) слідує, що протягом 2020-2021 років ОСОБА_2 та ОСОБА_1 разом із донькою ОСОБА_12 проводили дозвілля та здійснювали подорожі, хрестили доньку. ОСОБА_2 займався ремонтом придбаної квартири в період з 2021 року.

Крім того, за змістом заяви, підписаною позивачем на ім`я ОСОБА_1 про переоформлення на її ім`я особового рахунку за постачання природного газу по спірній квартирі, актом списання на ремонт будинку, підписаного позивачем як членом правління ОСС щодо спірної квартири у 2021 року, сторони здійснювали спільно ремонт у придбаній на ім`я ОСОБА_1 квартирі АДРЕСА_9 .

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з травня 2018 року до 03 січня 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Доводи ОСОБА_1 про те, що в указаний період сторони хоч і проживали деякий час разом, однак не вели спільне господарство та не мали спільний бюджет, у них не було спільних інтересів, прав і обов`язків, їх відносини не були притаманні подружжю, - суперечать фактичним обставинам справи.

Посилання ОСОБА_1 на неналежну оцінку судом досліджених доказів є безпідставними.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

В силу пункту 1 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За загальним правилом усе майно, яке набуте подружжям за час перебування у шлюбі, є його спільною сумісною власністю.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Для визнання спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Норми чинного законодавства визначають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Водночас, указана презумпція може бути спростована, тобто один із подружжя вправі заперечити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом підтвердження факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

За умови доведеності цього факту набуте особами, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, майно належить їм на праві спільної сумісної власності.

Зібрані докази вказують на те, що за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору №44/54 від 29 грудня 2020 року набули квартиру АДРЕСА_9 .

Отже, суд першої інстанції правомірно керувався тим, що вказане нерухоме майно належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують указаного висновку суду.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Із положень частини першої статті 69 СК України слідує, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

В силу частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення закріплені у статті 372 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Подружжя має право на поділ спільного майна незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу такого майна частки сторін є рівними.

Поділ неподільної речі, яка відноситься до спільної сумісної власності подружжя, можливий у спосіб присудження цієї речі одному з подружжя та компенсації вартості частини речі іншому з подружжя.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Також Верховний Суд України у пункті 22 цієї постанови роз`яснив, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статті 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зібрані докази достовірно вказують на те, що спірна квартира набута ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час проживання ними однією сім`єю, належали їм на праві спільної сумісної власності подружжя та підлягала поділу між ними в рівних частках.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_9 , залишивши у власності ОСОБА_1 1/2 частку квартири АДРЕСА_9 .

Доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира не підлягає поділу, суперечать фактичним обставинам справи та чинним нормам закону.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одними із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, пункт 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87 52854/99, пункт 122, від 30 жовтня 1991 року).

Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, пункт 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, пункт 106).

Отже, застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року (справа №908/976/19), яка згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц зазначила, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом ІV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (пункти 40-44).

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (пункт 70).

Отже, заявлені ОСОБА_2 вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю не є ефективним способом захисту порушеного права, а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню.

При вирішенні спору суд першої інстанції не дотримався норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого ухвалене ним рішення про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання спірної квартири засобів спільною сумісною власністю не може залишатися в силі.

У цій частині вимог у позові ОСОБА_2 слід відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Щодо зміни розподілу судових витрат

Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення статті 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В суді першої інстанції ОСОБА_2 сплатив 5140 грн. судового збору за подання позову, вимоги складається як із немайнового та майнового характеру та 496,20 грн. за заяву про забезпечення позову.

ОСОБА_1 сплатила за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 7402,95 коп.

З огляду на те, що позов ОСОБА_2 задоволено лише в частині вимоги про поділ спірної квартири, для вирішення якої був забезпечений позов, тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір в розмірі 2 977,20 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 березня 2024 року в частині задоволення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю скасувати та в цій частині вимог ухвалити нове рішення, розподіл судових витрат змінити.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з травня 2018 року по 03 січня 2022 року, визнання спільною сумісною власністю квартири АДРЕСА_9 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2977,20 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 серпня 2024 року.

Судді: Т.О. Янчук

І.В. П`єнта

О.І. Ярмолюк