ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 року

м. Харків

справа № 953/11359/23

провадження № 22-ц/818/2452/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Акцент Банк»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи в м. Харкові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Акцент Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент Банк» на рішення Київського районного суду м.Харкова від 17 квітня 2024 року у складі судді Бородіною Н.М.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року Акціонерне товариство «Акцент Банк» звернулося до суду з позовом до відповідача, ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з останньої заборгованість за кредитним договором б/н від 04.04.2017 у розмірі 25540,34 грн. станом на 30.10.2023, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 17130,41 грн., заборгованості за відсотками у розмірі 8409,93 грн.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 17 квітня 2024 року у задоволенні позову АТ «Акцент Банк», відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Акцент Банк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити; судові витрати стягнути з відповідача. Зазначає, що суд помилково прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за відсотками, оскільки боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням процентів.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з Виписки з карткового рахунку за період з 04.04.2017 по 30.10.2023, ОСОБА_1 користувалась карткою, оплачувала товари. За час користування послугами АТ «А Банк» відповідачкою внесено на рахунок 76942,17 грн., витрачено 101429,30 грн., комісія 2023,25 грн. Між тим, відповідно до вказаної виписки до суми зазначених витрат банком в розмірі 101429,30 грн., зараховано проценти, які не погоджені сторонами у загальному розмірі 31026,65 грн. (а.с. 8 - 16). Отже, оскільки сума зарахувань на карту у розмірі 76942,17 грн. є більшою від суми витрат, які фактично складають 70402,65 грн., суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Такий висновок суду відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу своїх вимог, посилався на те, що АТ «А-Банк» є правонаступником прав та обов`язків ПАТ «Акцент -Банк», у зв`язку з тим, що рішенням загальних зборів акціонерів від 25.04.2018 змінено організаційно-правову форму та назву Позивача з ПАТ «Акцент -Банк» на АТ «Акцент -Банк» , про що зазначено у п.1.1. Статуту АТ «Акцент -Банк».

04.04.2017 ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку. З тексту даної анкети-заяви вбачається, що відповідачка висловила свою згоду на те, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розміщеними в рекламному буклеті складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Однак ця анкета заява не містить даних щодо розміру нарахування процентів та штрафів (а.с.7).

Розмір кредитного ліміту неодноразово змінювався, 05.04.2017 його було встановлено у розмірі 10500 грн., а 13.09.2019 року зменшено до 17200 грн. (а.с. 18).

На ім`я ОСОБА_1 позивачем отримано картку, яка тричі перевипускалась. Строк дії останньої картки - № НОМЕР_1 грудень 2024 року (а. с. 17).

На підтвердження своїх вимог позивач додав до позовної заяви витяг з Умов та правила надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», розмішеного на сайті банку та тарифи користування кредитною карткою «Універсальна» та «Універсальна Gold», які не містять підпису відповідача ОСОБА_1 .

Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого АТ «Акцент-Банк» та виписки по картці ОСОБА_1 (рахунок НОМЕР_2 ) за період з 04.04.2017 по 30.10.2023 через неналежне виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором станом на 30.10.2023 утворилась заборгованість в сумі 25540,34 грн., яка складається з наступного: 17130,41 грн. - заборгованість за кредитом; 8409,93 грн. - заборгованість по відсоткам.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 611 ЦК України вразі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивачем доведено укладення між сторонами кредитного договору. З виписки по картковому рахунку вбачається використання відповідачкою кредитних коштів.

Проте позивачем не доведено наявності підстав для стягнення відсотків за користування кредитними коштами. Оскільки підписана анкета-заява не містить істотних умов договору у вигляді відсотків та строку повернення коштів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з Виписки з карткового рахунку за період з 04.04.2017 по 30.10.2023, ОСОБА_1 користувалась карткою, оплачувала товари.

За час користування послугами АТ «А Банк» відповідачкою внесено на рахунок 76942,17 грн., витрачено 101429,30 грн., комісія 2023,25 грн.

Між тим, відповідно до вказаної виписки до суми зазначених витрат банком в розмірі 101429,30 грн., зараховано проценти, які не погоджені сторонами у загальному розмірі 31026,65 грн. (а.с. 8 - 16).

Отже, сума зарахувань на карту є більшою від суми витрат, які фактично складають 70402,65 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п.п. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384,389 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент Банк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 17 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина