П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2024 року м. Київ

Справа № 761/4100/22

Апеляційне провадження №22-ц/824/10443/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Сіромашенко Н.В. 18 вересня 2023 року в м. Київ, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Донецької області Олійник Олег Іванович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2022 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., зареєстрований в реєстрі за №83457 від 12 червня 2021 року, про стягнення з неї на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості у розмірі 42978, 94 грн. Судові витрати стягнути з відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 12 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості в розмірі 42978,84 грн. Про наявність вказаного виконавчого напису позивачу стало відомо 29 січня 2022 року після отриманні від приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Олійник Олега Івановича повідомлення про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 21 січня 2022 року з примусового виконання виконавчого напису №83457.

Вказує, що не має боргу перед ТОВ «Вердикт Капітал». Посилаючись на ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», зазначає, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості за кредитними договорами та договорами позики.

Позивач вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, ст.ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат». Нотаріусу не надано документів визначених Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

На думку позивача, виконавчий напис було вчинено на підставі кредитного договору, який не є нотаріально посвідченим, вона не отримувала від стягувача письмової вимоги про погашення боргу, сума заборгованості не є безспірною, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, приватний виконавець виконавчого округу Донецької області Олійник Олег Іванович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не надала суду, а ні копію спірного виконавчого напису, а ні копію договору, на підставі якого стягнуто заборгованість за виконавчим написом нотаріуса, а ні інших доказів в обґрунтування позовних вимог. А відтак, суд позбавлений можливості проаналізувати договір на підставі якого було вчинено виконавчий напис нотаріусом та надати правову оцінку обставинам справи на предмет дотримання нотаріусом під час вчинення оспорюваного виконавчого напису вимог Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.

Аналізуючи викладене, суд вважав, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Не погодилась із зазначеним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 , нею подано апеляційну скаргу, в якій вказується про незаконність рішення суду у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивач вказує на те, що вона з відповідачем ніякого договору не укладала, і у позові вказувала, що вона не визнає наявність боргу перед відповідачем. Тому вона вважає помилковим висновок суду щодо відмови їй в задоволенні позову з тієї підстави, що вона не надала до свого позову договір, якого не існує.

Також вказує на те, що про наявність виконавчого напису нотаріуса їй стало відомо від приватного виконавця, сам виконавчий лист їй ніхто не видавав.

Зазначає, що у даному випадку нотаріус видав виконавчий лист без наявності у нього доказів які б підтверджували наявність у неї заборгованості, що не давало можливість встановити факт реальної заборгованості перед стягувачем.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про задоволення позову.

Відповідач правом на надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивача надійшла заява в якій вона просила розглядати справу за її відсутності. За таких обставин, колегія суддів керуючись ч.2 ст.372 ЦПК України вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

В порядку ч.ч.4,5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позивачем до суду апеляційної інстанції було подано клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, в якому позивач просила з метою повного, об`єктивного, всебічного розгляду справи, долучити до матеріалів справи копію відповіді приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Нордіо В.В. від 23 травня 2024 року; копію виконавчого напису р-р №83457 від 12 червня 2021 року; копію заяви про примусове виконання рішення від 15 грудня 2021 року; копію додаткової угоди №1 від 10 грудня 2008 року до договору №2744Р від 08 червня 2007 року; копію конверту. Клопотання мотивовано тим, що раніше позивач не могла надати вказані докази, оскільки виконавчий лист видається лише в одному екземплярі та передається стягувачу для подальшої передачі виконавцю для примусового стягнення. Лише, 23 травня 2024 року, по пошті, приватний виконавець направив на її адресу копії вказаних вище доказів, у зв`язку з чим вона не мала змоги направити ці документи до суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.ч. 1,2,8 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно із ч.1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами 1-3 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18).

Надання особою, яка бере участь у справі, до суду апеляційної інстанції доказів, які вона без поважних причин не надала суду першої інстанції, виключає можливість їх прийняття і дослідження судом апеляційної інстанції та розцінюється як процесуальний недогляд або зловживання правом цієї особи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач при подачі позову до суду першої інстанції не подавала вказані докази, та не заявляла клопотання про витребування зазначених доказів судом, а навпаки в позовній заяві зазначила про те, що доказів, які не можуть бути подані разом з позовною заявою немає. Таким чином, позивач в суді першої інстанції реалізувала належні їй процесуальні права на власний розсуд, та не навела у клопотанні поважних причин неподання таких доказів до суду першої інстанції, однак, вказані докази існували на момент звернення позивача до суду з позовом, про них було відомо позивачу, і відповідно вони могли б бути подані ОСОБА_1 , або нею могло бути заявлено клопотання про витребування вказаних доказів під час розгляду справи у суді першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями ст. ст. 83, 367 ЦПК України не приймає вказані докази до уваги.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, 21 січня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Донецької області Олійником О.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого 12 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною, що зареєстрований в реєстрі за № 83457 про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість в розмірі 42978,94 грн /а.с. 17/.

Також приватним виконавцем виконавчого округу Донецької області Олійником О.І. 21 січня 2022 року винесено постанови про стягнення з боржника основної винагороди та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження /а.с. 18,19/.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просила визнати виконавчий напис вчинений 12 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості в розмірі 42978,84 грн таким, що не підлягає виконанню, оскільки нотаріусом порушено вимоги законодавства щодо вчинення виконавчого документа.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не надала суду, а ні копію спірного виконавчого напису, а ні копію договору, на підставі якого стягнуто заборгованість за виконавчим написом нотаріуса, а ні інших доказів в обґрунтування позовних вимог. А відтак, суд позбавлений можливості проаналізувати договір на підставі якого було вчинено виконавчий напис нотаріусом та надати правову оцінку обставинам справи на предмет дотримання нотаріусом під час вчинення оспорюваного виконавчого напису вимог Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Як визначено у ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Верховний Суд у Постанові від 28 квітня 2022 року у справі № 521/10766/18 вказав на те, що згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

З наведених обставин справи вбачається, що позивач звертаючись до суду з вказаним вище позовом просила визнати виконавчий напис вчинений 12 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості в розмірі 42978,84 грн таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що нотаріусом було порушено вимоги законодавства щодо вчинення виконавчого документа.

Однак, на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем у якості письмових доказів до позовної заяви було долучено лише копії постанов приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Олійника О.І. Позивачем не було надано до суду доказів на підтвердження заявлених нею вимог, зокрема, копію спірного виконавчого напису, копію кредитного договору, на підставі якого стягнуто заборгованість за виконавчим написом нотаріуса, та інших доказів в обґрунтування позовних вимог. Клопотання про витребування доказів позивачем також заявлено не було, а навпаки заявлено про відсутність інших доказів.

За таких обставин, суд першої інстанції був позбавлений можливості проаналізувати та надати оцінку, як виконавчому напису нотаріуса, так і договору на підставі якого було вчинено виконавчий напис нотаріусом та надати правову оцінку обставинам справи на предмет дотримання нотаріусом під час вчинення оспорюваного виконавчого напису вимог Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.

А тому висновки суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог, колегія суддів вважає законними та обгрунтованими.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції мав застосувати при вирішенні вказаного спору положення ст. 82 ЦПК України, оскільки в даному випадку всі сторони визнають факт наявності виконавчого напису нотаріуса, та ніхто з учасників не надав суду першої інстанції ніяких заперечень щодо наявності виконавчого напису, не може бути прийнято до уваги суду апеляційної інстанції, оскільки певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Також суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд сам міг витребувати виконавчий напис у відповідача чи третіх осіб, оскільки як вже було вказано вище, принцип змагальності урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

В даному випадку саме позивач заявляє вимоги про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, а тому саме вона має довести належними та допустимими доказами обставини зазначені нею в позові, а перекладення цього обов'язку на відповідача чи на суд нівелює застосування принципу змагальності.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та позовних вимог в цілому, понесені позивачем судові витрати при зверненні з апеляційною скаргою, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук