ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року

м. Київ

справа № 752/10024/21

провадження № 61-5269 св 24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,

Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - Приходська Любов Василівна,

відповідач - Ново-Білицький психоневрологічний інтернат для чоловіків,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну

скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду

м. Києва від 19 червня 2023 року у складі судді Машкевич К. В.та постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до Ново-Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків про скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, поновлення на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що 01 вересня 2006 року наказом відповідача

№ 47-к вона була зарахована на посаду медичної сестри Ново-Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків.

Наказом Ново-Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків

від 21 вересня 2020 року № 21-к їй було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме за відсутність на роботі 11 вересня 2020 року. Вважала зазначений наказ відповідача таким, що прийнятий з грубим порушенням вимог закону, оскільки вона перебувала у відпустці у період з 17 серпня 2020 року

по 09 вересня 2020 року, а відповідно до графіку чергувань вона мала вийти на роботу 13 вересня 2020 року. Проте під час її перебування у відпустці відповідачем було затверджено новий графік чергувань, згідно з яким вона мала вийти на роботу 11 вересня 2020 року. Проте її з новим графіком ознайомлено не було, тому вона не допускала прогул. З цим наказом вона була ознайомлена лише при звільненні, тобто 19 березня 2021 року.

Наказом Ново-Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків

від 11 березня 2021 року № 8-к її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за невиконання без поважних причин трудових обов`язків, а саме прогул з 21 год 00 хв 16 лютого 2021 року до 08 год 30 хв

17 лютого 2021 року. З документами, які стали підставою для винесення відповідачем наказу від 11 березня 2021 року № 8-к, вона ознайомлена не була,

а тому у неї не було можливості надати письмові пояснення з приводу обставин, які були правовою підставою для притягненню її до дисциплінарної відповідальності. Крім того, дисциплінарний проступок не відповідає кваліфікації діяння щодо невиконання без поважних причин трудових обов`язків, оскільки вона була відсутня на роботі з поважних причин та з дозволу посадових осіб, у підпорядкуванні яких вона перебувала. Відповідачем при застосуванні дисциплінарного стягнення не доведено, що вона допустила прогул без поважних причин. У документах, на підставі яких видано вищевказані накази, відсутня оцінка ступеню тяжкості вчинених нею проступків, а також заподіяна шкода відповідачу, не враховано відсутності застосування заходів дисциплінарного стягнення до неї протягом 14 років.

Наказом Ново-Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків

від 18 березня 2021 року № 9-к її було звільнено з роботи з 19 березня 2021 року

на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин трудових обов`язків. Вважала своє звільнення з роботи незаконним, оскільки зазначений наказ винесено відповідачем з порушенням трудового законодавства, у ньому не зазначено, яке саме порушення трудової дисципліни нею допущено після винесення наказів про оголошення догани, що стало підставою для її звільнення.

З врахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати незаконним та скасувати накази Ново-Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків:

від 21 вересня 2020 року № 21-к про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани; від 11 березня 2021 року № 8-к про притягнення її до дисциплінарної відповідальності; від 18 березня 2021 року № 9-к про її звільнення з роботи.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка з наказом відповідача від 21 вересня 2020 року № 21-к про притягнення до дисциплінарної відповідальності ознайомилася 23 вересня 2020 року, а отже, підстави для поновлення їй строку для його оскарження відсутні у зв`язку з відсутністю поважності причин пропуску такого строку. Допущене порушення трудової дисципліни, за яке винесено зазначений наказ, було зафіксоване належним чином, а саме: довідною запискою старшого інпектора з кадрів ОСОБА_2 та актом про відсутність 11 вересня 2020 року та 12 вересня 2020 року на роботі, копією табелю виходу на роботу.

Відповідачем обґрунтовано винесено наказ від 11 березня 2021 року № 8-к, яким відносно позивачки застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани

в зв`язку з відсутністю на чергуванні з 21 год 00 хв вечора 16 лютого 2021 року

до 08 год 00 хв ранку 17 лютого 2021 року. Вчинення вказаного дисциплінарного проступку підтверджується доповідною запискою медичної сестри від 17 лютого 2021 року про відсутність отриманих напередодні таблеток, доповідною запискою головної медичної сестри, актом від 17 лютого 2021 року підтверджено відсутність позивачки на роботі у зазначений період часу. Завідувач відділом доповідною запискою від 03 березня 2021 року підтвердив факт звернення до нього позивачкою 16 лютого 2021 року з проханням піти з роботи, на що він повідомив її про необхідність отримання на це дозволу старшої медичної сестри, чи головної медичної сестри. Доповідними записками від 03 березня 2021 року старша медична сестра та головна медична сестра підтвердили, що дозволу позивачці на залишення зміни вони не давали і вона до них з цього приводу не зверталася.

Суд дійшов висновку про те, що посилання позивачки на те, що вона була відсутня на роботі з поважних причин, а саме доставляла дочці вітаміни, є безпідставними, оскільки це не є поважною причиною відсутності на роботі.

Наказом відповідача від 18 березня 2021 року № 9-к позивачка була звільнена з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Допущені позивачкою порушення, які стали підставою для звільнення, зафіксовані належним чином, а саме з доповідної записки старшої медичної сестри

від 24 лютого 2021 року вбачається, що медична сестра несе відповідальність за своєчасне і правильне ведення медичної документації. Щоденно чергові медичні сестри ведуть робочий журнал, в якому фіксуються всі робочі події під час чергування. За 23 лютого 2021 року журнал опису роботи мала заповнювати позивачка, проте жодної інформації у ньому зазначено не було, що не дає можливості лікарям аналізувати поведінку підопічних та їх стан здоров`я.

З доповідної записки медичної сестри вбачається, що 04 березня 2021 року вона заступила на зміну після позивачки, нею було виявлено, що позивачкою не відібрані на продовження листи призначення та не подано історії хвороби лікарю двох підопічних ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Крім того, відсутній підпис за виконання призначень у листах підопічним ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , також виявлено безлад та плутанина у ліках групи загального призначення і домашніх ліках, наявні чисельні виправлення у журналах психотропних препаратів, які не були пред`явлені для ознайомлення та підпису керівникам відділу.

Отже, відповідачем належними доказами підтверджено факт порушення позивачкою своїх посадових обов`язків, тому оспорювані накази винесені з дотриманням положень трудового законодавства.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачка виконувала свою роботу шляхом здійснення чергувань, тобто на робоче місце вона виходила не кожен день, а у визначені для неї дати чергування.

Відповідно до наказу відповідача від 03 серпня 2020 року № 111 їй надана щорічна відпустка на період з 17 серпня 2020 року по 09 вересня 2020 року. На час вибуття позивачки у відпустку відповідно до графіку, який існував до цієї відпустки, ОСОБА_1 мала вийти на роботу після відпустки на чергування 13 вересня 2020 року. Під час перебування ОСОБА_1 у відпустці директором

Ново-Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків було затверджено новий графік чергувань, згідно з яким ОСОБА_1 мала вийти на чергування вже 11 вересня 2020 року. При цьому відповідачем не було повідомлено її про зміну дати її чергування з 13 вересня 2020 року на 11 вересня 2020 року. Таким чином, ОСОБА_1 вірно вийшла на роботу саме 13 вересня 2020 року.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що наказ від 21 вересня 2020 року № 21-к про притягнення її до дисциплінарної відповідальності за вищевказаний проступок було видано відповідачем з порушенням трудового законодавства.

Службова перевірка з приводу невиходу позивача на роботу 11 вересня 2020 року проводилась саме у вересні 2020 року. Пояснення від самого позивача стосовно відсутності з її точки зору підстав для притягнення її до відповідальності за вказаний випадок позивач надавала 15 вересня 2020 року.

Отже, позивачка ознайомилася з цим наказом від 21 вересня 2020 року № 21-к

саме у вересні 2020 року, а з позовом до суду звернулася лише у квітні 2021 року, тобто з пропуском визначеного частиною першою статті 233 КЗпП України строку на звернення з вимогою до суду.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги у повній мірі відповідають тій позиції, яку позивачка доводила у суді першої інстанції і яка була належним чином оцінена судом. При цьому, позиція суду першої інстанції щодо оспорюваних наказу відповідача від 11 березня 2021 року № 8-К про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та наказу відповідача від 18 березня 2021 року № 9-к про звільнення позивачки з роботи відповідає обставинам справи та вимогам трудового законодавства.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні цієї справи.

Апеляційний суд зазначив, що посилання позивачки на те, що наказом Ново-Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків від 11 березня 2021 року № 8-к її помилково притягнуто до відповідальності, оскільки вона погодила з адміністрацією відповідача можливість залишення робочого місця з 16 лютого 2021 року до ранку 17 лютого 2021 року, є безпідставними, оскільки завідувач відділу хоч і не заперечував проти відсутності позивачки у вказаний період на робочому місці, у той же час повідомив, що для цього ОСОБА_1 має отримати дозвіл від старшої медичної сестри, проте доказів виконання такого обов`язку та отримання цього дозволу у відповідної посадової особи позивач не надала.

Щодо наказу відповідача від 18 березня 2021 року № 9-к про звільнення позивачки апеляційний суд зазначив, що належним чином було перевірено доводи позивача, щодо притягнення її до відповідальності за неналежне виконання конкретних трудових обов`язків. Відповідачем надані відповідні акти, доповідні записки працівників, інші докази, щодо фактичного невиконання позивачкою своїх трудових обов`язків, а отже, звільнення позивачки на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України відбулось з дотриманням положень закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 752/10024/21

з Голосіївського районного суду м. Києва. Підставою відкриття касаційного провадження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У червні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 липня 2024 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що наказом відповідача

від 21 вересня 2020 року № 21-к її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за відсутність на робочому місці 11 вересня 2020 року більше трьох годин, проте причиною відсутності було те, що відповідач не проінформував її про зміну графіку чергування, що безумовно свідчить про відсутність вини позивачки і незаконність притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 КЗпП України, продовжуються на строк дії такого карантину. Отже, суди дійшли помилкового висновку про те, що позивачка оскаржила наказ

від 21 вересня 2020 року № 21-к з пропуском визначеного частиною першою

статті 233 КЗпП України строку на звернення з вимогою до суду.

Наказ відповідача від 11 березня 2021 року № 8-К про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності є незаконним, оскільки 16 лютого 2021 року вона повідомила головного лікаря ОСОБА_7 про те, що в її дочки та онуки було виявлено короновірусну інфекцію COVID-19, тому вони потребували, стороннього догляду, а вона мала б бути відстороненою від роботи, так як проживала разом з ними і безпосередньо контактувала з ними. На підтвердження вказаних обставин нею надано довідку про наявність захворювання та про проведення нею тестування у цей же період. Головний лікар ОСОБА_7 не заперечував факту повідомлення його, про зазначені обставини, вказавши лише про необхідність узгодження цього питання з головною медичною сестрою ОСОБА_8 , що нею було зроблено, проте головна медична сестра заперечує цей факт.

Отже, вона не допускала систематичного порушення трудової дисципліни, а тому її звільнення на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП Українивідбулосьз порушенням закону.

Доводи особи, яка подала відзив

У червні 2024 року Ново-Білицький психоневрологічний інтернат для чоловіків подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. Факт систематичного невиконання позивачкою без поважних причин трудових обов`язків підтверджується наказами відповідача від 11 березня 2021 року № 8-К про притягнення її до дисциплінарної відповідальності та від 18 березня 2021 року

№ 9-к про її звільнення. Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 , надавши оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності та взаємозв`язку.

У червні 2024 року ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, в якому фактично підтримала доводи касаційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 вересня 2006 року наказом відповідача № 47-к ОСОБА_1 була зарахована на посаду медичної сестри Ново-Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків.

Наказом Ново-Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків

від 21 вересня 2020 року № 21-к ОСОБА_1 було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме за відсутність на роботі 11 вересня

2020 року.

Підставою для застосування дисциплінарного стягнення була її відсутність на робочому місці 11 вересня 2020 року більше трьох годин підряд, у зв`язку з чим виконання її посадових обов`язків було покладено на інших працівників:

ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Наказом Ново-Білицького психоневрологічного інтернату від 03 серпня 2020 року № 111 позивачці була надана відпустка

з 17 серпня 2020 року до 09 вересня 2020 року. Тобто, днем виходу позивачки на роботу після щорічної відпустки є 10 вересня 2020 року. Саме 10 вересня 2020 року позивачка мала ознайомитися з графіком чергувань для виходу на зміну

11 вересня 2020 року. Останній день відпустки позивачки було 09 вересня

2020 року, проте 10 вересня 2020 року вона на роботу не вийшла, на прохання медпрацівників 11 вересня 2020 року вийти на зміну, вона на роботі так і не з`явилася.

З наданої позивачкою 15 вересня 2020 року пояснювальної записки не вбачається поважності причин невиходу на роботу 11 вересня 2020 року.

Позивачка з наказом відповідача від 21 вересня 2020 року № 21-к про притягнення до дисциплінарної відповідальності ознайомилася 23 вересня 2020 року.

Наказом Ново-Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків

від 11 березня 2021 року № 8-к ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

Підставами для застосування дисциплінарного стягнення була відсутність позивачки під час чергування з 21 год 00 хв вечора 16 лютого 2021 року до 08 год 00 хв ранку 17 лютого 2021 року, у зв`язку з чим нею не була виконана робота згідно посадової інструкції, саме: не проведено термометр проживаючих у вечірній та вранішній час, не здійснювався контроль підготовки проживаючих до сну, не проводився нічний обхід відділення для контролю стану поверху, а також не було проведено здачі зміни наступній сестрі медичній та порушено порядок видачі медичних препаратів і ведення медичної документації щодо факту видач лікарських засобів.

Вказані обставини були зафіксовані: у доповідній записці головної медичної сестри від 17 лютого 2021 року, в акті про факт невиконання посадових обов`язків черговою сестрою медичною від 17 лютого 2021 року за підписами головної сестри медичної ОСОБА_8 , лікаря-психіатра ОСОБА_11 , старшої сестри медичної ОСОБА_12 ; у доповідній записці сестри медичної ОСОБА_13

від 17 лютого 2021 року; у доповідній записці сестри медичної від 17 лютого

2021 року.

Наказом Ново-Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків

від 18 березня 2021 року № 9-к ОСОБА_1 було звільнено з роботи

з 19 березня 2021 року на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин трудових обов`язків.

Підставами для застосування цього дисциплінарного стягнення було:

- несвоєчасне та неправильне ведення медичної документації, іншій сестрі медичній не передано зміну при вступі на чергування, відсутність особистого контролю прийому ліків підопічними, відсутність належного слідкування за станом хворих, застосування лікарських засобів без призначення лікаря, у зв`язку з чим нею не була виконана робота згідно посадової інструкції;

- порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків, а саме: 23 лютого 2021 року відсутність відомостей по чергуванню та підопічних у робочому журналі сестри медичної на III посту; 03 березня 2021 року не відібрані на продовження листи призначення та не подано історії хвороби лікарю двох підопічних ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і відсутній підпис за виконання призначень двох підопічних ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , наявні виправлення у журналах психотропних препаратів, не подано на підпис керівнику при здачі зміни;

- (вранці) проведено термометрію проживаючим з фіксацією у відповідному журналі проведення термометрії померлим підопічним ( ОСОБА_14 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_15 , який помер вночі ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

а вранці йому було змірено температуру тіла (36,6); 03 березня 2021 року зроблені дописи в журналі чергувань за 23 лютого 2021 року (через 7 днів після чергування);

- не в повній мірі зроблена виписка препаратів з аптеки загальної групи

та нейролептиків і зроблено розклад психотропного препарату на 09 березня

2021 року підопічному ОСОБА_16 без призначення лікаря.

На вимогу надати пояснення з приводу цих порушень позивачка відмовилася, письмове повідомлення про надання пояснень отримувати відмовилася, на засіданні профспілкового комітету після оголошення всіх доповідних та актів надавати пояснення також відмовилася.

Рішенням профспілкового комітету Ново-Білицького психоневрологічного інтернату для чоловіків від 18 березня 2021 року надано згоду на звільнення позивачки з роботи (а.с. 49-51, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Надаючи правову оцінку встановленим судами обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Згідно із частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Частинами першою та другою статті 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У пунктах 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені

статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За передбаченими пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 17 березня 2021 року у справі № 742/4121/18 (провадження № 61-15025св20), від 20 липня 2022 року у справі № 724/1592/21 (провадження № 61-4383св22), від 08 квітня 2024 року у справі № 632/822/20 (провадження № 61-8742 св 23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі

№ 9901/743/18 (провадження № 11-914заі19) зазначено, що для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) допущення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше. Під час розгляду справи роботодавець зобов`язаний довести факт вчинення працівником нового порушення трудових обов`язків, якими він обґрунтовував наказ (розпорядження) про звільнення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ураховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачка була відсутня начергуванні з 21 год 00 хв вечора 16 лютого 2021 року до 08 год 00 хв ранку 17 лютого 2021 року, що підтверджується доповідною запискою медичної сестри від 17 лютого 2021 року, доповідною запискою головної медичної сестри, актом від 17 лютого 2021 року, доповідною запискою завідувача відділом від 03 березня 2021 року, якою він підтвердив факт звернення до нього позивачки 16 лютого 2021 року з проханням піти з роботи, на що він повідомив її про необхідність отримання на це дозволу старшої медичної сестри, чи головної медичної сестри. Крім того, вказані обставини підтверджуються доповідними записками від 03 березня 2021 року, якими старша медична сестра та головна медична сестра підтвердили, що дозволу позивачці на залишення зміни вони не давали і вона до них з цього приводу не зверталася. Зазначені висновки судів спростовують доводи касаційної скарги у відповідній частині, крім того, відсутні докази повідомлення позивачкою своїх безпосередніх керівників про відсутність на роботі у вищевказаний період.

Отже, Верховний Суд погоджується з висновком судів про те, що, оскільки

ОСОБА_1 неналежним чином виконувала свої трудові обов`язків вчинивши дисциплінарний проступок, а саме була відсутня на чергуванні з 21 год 00 хв вечора 16 лютого 2021 року до 08 год 00 хв ранку 17 лютого 2021 року, тому відповідачем правомірно було винесено оспорюваний наказ від 11 березня

2021 року № 8-к, яким відносно позивачки застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани.

Після цього позивачка вчинила нове порушення трудової дисципліни, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_1 допустила систематичне порушення трудової дисципліни, що підтверджується доповідною запискою старшої медичної сестри від 24 лютого 2021 року, згідно з якою медична сестра несе відповідальність за своєчасне і правильне ведення медичної документації, щоденно чергові медичні сестри ведуть робочий журнал, в якому фіксуються всі робочі події під час чергування. За 23 лютого 2021 року журнал опису роботи мала заповнювати позивачка, проте жодної інформації у ньому зазначено не було, що не дає можливості лікарям аналізувати поведінку підопічних та їх стан здоров`я. Згідно з доповідною запискою медичної сестри 04 березня 2021 року вона заступила на зміну після позивачки, нею було виявлено, що позивачкою не відібрані на продовження листи призначення та не подано історії хвороби лікарю двох підопічних ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Крім того, відсутній підпис за виконання призначень у листах підопічним ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , також виявлено безлад та плутанина у ліках групи загального призначення і домашніх ліках, наявні чисельні виправлення у журналах психотропних препаратів, які не були пред`явлені для ознайомлення та підпису керівникам відділу.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком судів про те, що відповідачем, як роботодавцем, після неодноразового притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності об`єктивно та правомірно прийнято наказ про звільнення останньої з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, а отже, оспорюваний наказ від 18 березня 2021 року № 9-к про звільнення позивачки відповідає положенням трудового законодавства.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності наказу відповідача від 21 вересня 2020 року № 21-к про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани є обґрунтованими, про що також зазначили суди попередньої інстанції,

і строк на його оскарження ОСОБА_1 пропущено не було, оскільки продовження строку, встановленого статтею 233 КЗпП України, унормовано пунктом 1 глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України, тобто строк було продовжено на строк дії карантину у силу закону. Проте вказані обставини не мають правового значення, оскільки у разі оскарження звільнення за систематичне невиконання трудових обов`язків не підлягають оскарженню усі накази роботодавця, так як їх правомірність автоматично перевіряється судом.

Вирішуючи спір про поновлення працівника на роботі, звільненого за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, суд повинен перевірити законність всіх попередніх стягнень, які за висновком роботодавця, входять до системи для звільнення (річний строк та інше). Отже, незалежно від того, чи оспорює позивач такі накази, які й не потрібно оспорювати заявленням окремої позовної вимоги, суд перевіряє законність таких наказів про оголошення доган, які передували звільненню за систему порушень.

До подібних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 21 червня

2023 рокуу справі № 212/5018/20 (провадження № 61-2744 св 23), від 19 липня 2023 року у справі № 216/1431/19 (провадження № 61-4942 св 23), від 14 лютого 2024 року у справі № 537/4343/20 (провадження № 61-9754 св 23).

Разом з тим це не впливає на законність звільнення позивачки, так як роботодавець довів систематичність порушення нею трудової дисципліни, а саме 11 березня 2021 року їй було оголошено догану, а 18 березня 2021 року її звільнено з роботи.

Отже, судами вірно встановлено обґрунтованість наказу відповідача

від 11 березня 2021 року № 8-к, яким позивачці оголошено догану, тому її правильно звільнено на підставі наказу відповідача від 18 березня 2021 року

№ 9-к. Порушення позивачкою трудової дисципліни, які встановлені цими наказами, є доведеними.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець