Справа №:755/9288/24
Провадження №: 2/755/5873/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про повернення позовної заяви

"23" липня 2024 р. м.Київ

Суддя Дніпровського районного суду міста Києва Коваленко І.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у праві користування, розпорядження власним майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право проживання та користування житлом,-

в с т а н о в и в:

31.05.2024 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у праві користування, розпорядження власним майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право проживання та користування житлом.

31.05.2024 року позовну заяву, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, передано в провадження судді Коваленко І.В.

06.06.2024 року, згідно ч. 7 ст. 187 ЦПК України, з відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА отримана інформація про зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_3 за адресою, зазначеною у позовній заяві.

10.06.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

08.07.2024 року до Дніпровського районного суду міста Києва від позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 надійшла спільна заява про усунення недоліків, в описовій частині якої позивачі, серед іншого, зазначають про відсутність у них обов`язку надавати суду підтвердження їхнього звернення до органу ЦНАП із заявою про зняття з зареєстрованого місця проживання відповідача та відмови ЦНАП у знятті з реєстрації. Також позивачі просять звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору як інваліда 2 групи та задовольнити позовні вимоги.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» та у рішенні від 30 травня 2013 року «Наталія Михайленко проти України» зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Так, підставами для залишення позовної заяви без руху слугувало наступне: позивачем до позовної заяви не додано доказів на підтвердження викладених у ній обставин, зокрема: доказів не проживання відповідача за зареєстрованим місцем проживання; позивачами не надано суду доказів щодо реалізації свого права в позасудовому порядку; позивачам необхідно зазначити, чим підтверджується неможливість зняття відповідача із задекларованого/зареєстрованого місця проживання за заявою позивачів, як співвласників житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), що підлягало усуненню позивачами.

Згідно із п.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Дане положення і є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.

Загальна формула принципу змагальності закріплена в ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої, вказується положення, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України).

Тобто, суть даного принципу полягає у тому, що правовий спір ведуть між собою дві сторони - позивач і відповідач.

Даний принцип передбачає реальне покладення обов`язку доказування обставин, що мають значення для справи, на сторони, враховуючи третіх осіб, що беруть участь у справі для повного і об`єктивного винесення судового рішення. Оскільки принцип змагальності має безпосередній зв`язок із процесом доказування, то слід вважати його одним із головних важелів цивільного судочинства.

Принцип змагальності цивільного судочинства виходить з аксіоми: «доводить той, хто заінтересований». Адже саме сторони - позивач і відповідач - у позовному процесі несуть основний тягар доказування. Сторони є основними суб`єктами доказування, їм в силу власної зацікавленості і обізнаності про обставини справи найлегше надати докази або вказати на них.

Суд при цьому повинен незалежно, об`єктивно і неупереджено здійснювати керівництво процесом, роз`яснювати особам, що беруть у ньому участь, процесуальні права і обов`язки, сприяти їм у реалізації їх прав.

Принцип диспозитивності закріплений в ст.13 ЦПК України, відповідно до якої, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених Кодексом.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. (ч. 2 ст.83 ЦПК України).

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. (ч.4 ст.83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

В той же час законодавцем передбачені вимоги щодо такої заяви, які визначені ч.2 ст. 84 ЦПК України, а саме у клопотанні повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;

4) вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 року №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Цей Порядок визначає механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування).

До прийняття вище зазначених нормативних документів, зняти особу з реєстрації, можна було лише у судовому порядку, якщо особа добровільно не погодилась самостійно подати відповідну заяву.

Для того, щоб зняти особу з реєстрації, власник помешкання повинен особисто звернутися у ЦНАП із заявою про зняття особи з місця реєстрації.

Відповідно до п.61 Порядку, у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає:

- документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення);

- документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.

Таким чином, як вбачається із вищезазначеного, предмет позову, який зазначають позивачі у своїй позовній заяві, передбачає вирішення в порядку досудового врегулювання спору шляхом зверненням позивачів із відповідною заявою до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг).

Проте, 08.07.2024 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , звертаючись до суду із заявою на виконання ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 10.06.2024 про залишення позовної заяви без руху, фактично не виконали свого процесуального обов`язку - надати докази про вжиті заходи досудового врегулювання спору.

Дослідивши матеріали позовної заяви та доданих до неї доказів, приходжу до висновку, що позивачами не виконано вимоги вказаної ухвали у визначений в ній спосіб, а саме: не зазначено в позові та не долучено доказів, що позивачі, як співвласники квартири, звертались до відповідного ЦНАПу із заявою про зняття відповідача з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до вимог підпункту 5 пункту 50 Постанови Кабінету Міністрів України від7 лютого 2022р. №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад».

Підсумовуючи зазначене, суддею встановлено, що при виконанні ухвали суду від 22.03.2024 року позивачем не дотримано приписів ст.ст. 84, 175, 177 ЦПК України, що свідчить про невиконання вимог вищезгаданої ухвали суду.

Відповідно до ч. 3, 5 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Окрім того, пунктом 7 ч.4 ст.185 ЦПК України передбачено, що заява повертається у випадку, коли до заяви не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору у випадку, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

З огляду на вищевикладене, позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у праві користування, розпорядження власним майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право проживання та користування житлом, підлягає поверненню позивачам.

Частиною 7 ст. 185 ЦПК України встановлено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ст. ст. 175, 177, 185, 258, 260, 353, 354 ЦПК України, суддя, -

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про усунення перешкод у праві користування, розпорядження власним майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право проживання та користування житлом - вважати такою, що не подана, та повернути суб`єктам звернення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Цивільним процесуальним кодексом України. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України та в строки встановлені ст. 354 ЦПК України.

Суддя: