Провадження № 2/205/897/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федотової В.М.,

при секретарі Киричок Л.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Павленко І.О.,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2023 року позивач Дніпровська міська рада, звернулась до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2 , треті особи; приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., Департамент адміністративних послуг цивільних процедур Дніпровської міської ради про усунення позивачу перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ,шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 знести самочинно збудоване нерухоме майно, а саме приміщення магазину продовольчих товарів літ.А-1,загальною площею 52,8кв.м, що розташоване за вказаною адресою. Також, позивач просить припинити право власності відповідача на об`єкт нерухомого майна- приміщення магазину продовольчих товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В обгрунтування позову ДМР зазначила наступне.18 березня 2016р. Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська по цивільній справі №202/1593/16-ц , за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи Дніпровська міська рада, було ухвалено заочне рішення яким визнано за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ,що складається з :торгівельного залу літ.А-1 площею 52,8кв.м.

29 березня 2016р., на підставі рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18.03.2016р., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., як державним реєстратором ,до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності ОСОБА_3 на будівлю магазину продовольчих товарів літ.А-1,загальною площею 52,8кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Номер запису про право власності :14014117,реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01.

07.04.2016р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_3 частку нежитлового приміщення-магазину продовольчих товарів, за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., та зареєстрований в реєстрі за №676. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу, приватний нотаріус Кокосаджзе Л.В., діючи як державний реєстратор, внесла відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме запис про право власності на частку зазначеного приміщення за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 14163398, реєстраційний номер об`єкту нерухомості 01.

08.04.2016р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме ще частки нежитлового приміщення-магазину продовольчих товарів, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №684, внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №14177299 та надано реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна -01.

Не погодившись з рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетрвська від 18 березня 2016року - Дніпровська міська рада 19 серпня 2016року подала апеляційну скаргу на вказане рішення. В свою чергу, відповідач по цивільній справі ОСОБА_4 подав заяву про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18 березня 2016року. Ухвалою вказаного суду від 23 серпня 2016року заочне рішення було скасоване справу призначено до розгляду. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2016року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016року було повернуто апелянту. 26 жовтня 2016року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська постановив ухвалу, якою позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 ,третя особа Дніпровська міська рада про визнання права власності залишено без розгляду на підставі ч.3 ст.169,п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України.

Позивач Дніпровська міська рада вважає, що на даний час відсутній правовстановлюючий документ на підставі якого ОСОБА_5 набув право власності на об`єкт нерухомості магазин продовольчих товарів,літ.А-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На даний час право власності на вказаний об`єкт самочинного будівництва зареєстрований за ОСОБА_2 , у якого відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку по АДРЕСА_1 . ДМР в позові зазначила, що нерухоме майно, а саме: магазин продовольчих товарів літ.А-1,загальною площею52,8кв.м по АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці, не відведеній для вказаної мети та забудоване за відсутності декларації про початок будівельних робіт і декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що свідчить про відсутність підстав для визнання права власності на самочинно збудоване майно. Земельна ділянка не передавалася фізичній або юридичній особі під будівництво, право власності чи користування не оформлялось, а тому у відповідача відсутні жодні правові підстави щодо користування вказаною земельною ділянкою. Відповідачем самовільно зайнята земельна ділянка чим порушуються права територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, як власника земель, що належать до комунальної власності на володіння, користування та розпорядження нею. З посиланням на ст.ст.90,116,120,122,125,152,212 ЗК України,ст.ст.375,376,391 ЦК України, Закон України «Про місцеве самоврядування» - ДМР просила задовольнити позов та усунути позивачу перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ,шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 знести самочинно збудоване нерухоме майно, а саме: приміщення магазину продовольчих товарів літ.А-1,загальною площею 52,8кв.м,що розташоване на вказаній земельній ділянці, припинити право власності відповідача на об`єкт нерухомого майна- приміщення магазину продовольчих товарів літ.А-1,загальною площею 52,8кв.м,за адресою: АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію права власності на нього, судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2024 року позовну заяву Дніпровської міської ради було залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.2024року було прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

09 травня 2024року від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Павленко І.О. , надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача, заперечувала проти позовних вимог ДМР і зазначила наступне. Представник відповідача зазначила, що відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем майна, а згідно вимог ст.330 ЦК України добросовісний набувач може набути право власності на майно, якщо відповідно до норм ЦК України воно не може бути витребувано в нього. Статтею 388 ЦК України встановлені порядок та умови витребування майна у добросовісного набувача. Всі претензії і питання, щодо законності правочину проданого спірного майна у ДМР можуть бути лише до ОСОБА_3 , а не добросовісного набувача. Окрім того, відповідно до норм ЗК України, ЦК України, ЗУ України «Про місцеве самоврядування в Україні» ЗУ «Про основи містобудування ».ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», постанови КМУ №461 від 13.04.2011р. «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» , наказу Мінюста України №7/5 від 07.02.2002 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», постанови КМУ №559 «Про містобудівний кадастр» від 25.05.2011р. саме на ДМР покладено повноваження щодо виявлення самочинного будівництва та вжиття заходів з усунення порушень закону за таким самочинним будівництвом(притягнення до відповідальності забудовника за порушення у сфері містобудування та у сфері земельних відносин, приведення земельної ділянки до стану, в якому вона знаходилась до моменту забудови шляхом знесення цього будівництва, тощо). Тому, саме після вчинення всіх цих та інших дій, передбачених законом, у разі відмови особи (забудовника) знести самочинно побудовані споруди міська рада має право звернутись до суду за захистом своїх прав. Доказів вичерпання позивачем передбачених законодавством можливостей для усунення порушень закону за таким самочинним будівництвом не надано. З посиланням на висновки ВСУ , які зазначені в постанові від 15.11.2016р. у справі №21-1959а16- зазначили, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів. Свого часу майно було відчужене добросовісному набувачу за відсутності обгрунтованих перешкод для цього. Представник відповідача вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме відповідачем було вчинено самочинне будівництво, не надано жодних актів обстеження земельної ділянки, акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства, який складено працівником відділу контролю за використанням земель управління земельних відносин, коли саме було виявлено порушення земельного законодавства, графічних матеріалів, висновків землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, які вказували б на конкретну земельну ділянку на якій розташоване майно відповідача та характеристики будівлі, яку позивач намагається знести, оскільки відсутність даних доказів може призвести до порушення прав третіх осіб, майно яких може бути знесено. Також, представник відповідача вважає, що на даний час сплинув строк в межах якого позивач міг звернутись до суду з зазначеним позовом, просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності, передбаченого ст.267 ЦК України. Представник відповідача також звернула увагу, що вказана земельна ділянка вже була предметом спору . Ленінським районним судом м.Дніпропетровська від 09.07.2021р. було ухвалено рішення у цивільній справі №205/10027/19 ,яким було відмовлено Дніпровській міській раді в задоволенні позову. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.01.2022р. рішення суду було змінено в частині правового обгрунтування відмови в задоволенні позову, в іншій частині рішення залишено без змін. Представник відповідача акцентувала увагу суду, що відповідач на протязі 7 років добросовісно володіє майном, яке він набув на законних підставах, і через 7 років позбавити добросовісного набувача права власності ,є дисбалансом справедливості, що також є і порушенням Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В зв`язку з наведеним , з посиланням на практику Верховного Суду України та Верховного Суду просила відмовити у задоволенні позову Дніпровської міської ради у повному обсязі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2024 року було задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Павленко І.О. про витребування доказів було витребувано з архіву Ленінського районного суду м.Дніпропетровська цивільну справу №205/10027/19 за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Клкосадзе Л.В. та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення будівлі, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування записів про державну реєстрацію для огляду в судовому засіданні. Також, даною ухвалою було закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача Дніпровської міської ради Конарева С.К., позовні вимоги підтримала, вважає, що вони обгрунтовані та доведені, наполягала на їх задоволенні. Щодо клопотання представника відповідача, про застосування строків позовної давності вважає, що строки позовної давності не сплили, відношення відповідача та позивача є триваючими, а тому клопотання не підлягає задоволенню. Просила позов задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Павленко І.О., позовні вимоги ДМР не визнала, заперечувала проти їх задоволення, в своєму вступному слові підтримала позицію відповідача викладену у відзиві. Наполягала на тому, що строки звернення позивача з вказаним позовом сплили. Відповідач з 2016року , як добросовісний набувач володіє приміщенням продовольчого магазину, і з боку позивача є пряме порушення Конвенції захисту прав людини, є наміри незаконного позбавлення права власності набутого на законних підставах. Також, представник відповідача просила дослідити в матеріалах витребуваної з архіву суду цивільної справи №205/10027/19 - саме рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.07.2021р. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18.01.2022р. Представник звернула увагу, що як під час розгляду цивільної справи №205/10027/19 так і зараз під час розгляду справи сторона позивача не довела обставин, що саме відповідач ОСОБА_2 самовільно побудував приміщення магазину, не надала актів обстежень земельної ділянки, не надала актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства, графічних матеріалів, висновків землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, які вказували б на конкретну земельну ділянку на якій розташоване майно відповідача та характеристики будівлі, яку позивач намагається знести, оскільки відсутність даних доказів може призвести до порушення прав третіх осіб, майно яких може бути знесено. На підставі викладеного, просила відмовити у задоволенні позову ДМР до ОСОБА_2 , а також застосувати наслідки спливу строку позовної давності до зазначених правовідносин.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. в судове засідання не з`явилась надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради належним чином повідомлена про час і дату судового засідання до суду не з`явилась, заяв, пояснень до суду не наддала.

Суд, заслухавши вступні слова представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позов Дніпровської міської ради не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Судом встановлено, та підтверджено матеріалами справи ,що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18.03.2016р. по цивільній справі №202/1593/16-ц було ухвалено рішення , яким частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити певні дії, визнання права власності. За ОСОБА_3 було визнано право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з приміщення торговельного залу літ.А-1, площею 52,8кв.м. В задоволенні інших вимог було відмовлено(а.с.16-17)

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23.08.2016р. у цивільній справі №202/1593/16-ц було задоволено заяву відповідача ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення по справі, заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18.03.2016р. було скасоване, справу призначено до розгляду(а.с.18)

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.09.2016р. Дніпровській міській раді було повернуто апеляційну скаргу на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18.03.2016р.(а.с.19)

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26.10.2016р. у цивільній справі №202/1593/16-ц було залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 на підставі ч.3ст.169,п.3 ч.1 ст.207 ЦПК України- належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання (а.с.20)

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником нерухомого майна приміщення магазину продовольчих товарів літ.А-1, загальною площею 52,8 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності набуто на підставі договорів купівлі-продажу від 08.04.2016 реєстр №684 та 07.04.2016р. реєстр №676, посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. (а.с.21-23)

Представник відповідача до відзиву надав копію рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09.07.2021р. у цивільній справі №205/10027/19 за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно побудованої будівлі магазину літ.А-1, загальною площею 52,8кв.м, визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 08.04.2016 реєстр №684 та 07.04.2016р. реєстр №676, посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. , скасування записів про державну реєстрацію - яким Дніпровській міській раді було відмовлено у задоволенні позову. Зазначене рішення було оскаржено Дніпровською міською радою до Дніпровського апеляційного суду . Представником відповідача також було надано копію постанови Дніпровського апеляційного суду від 18.01.2022р. , якою рішення суду було змінено в частині правового обгрунтування відмови в задоволенні позову, в іншій частині рішення залишено без змін.(а.с.62-67) В судовому засіданні, за клопотанням представника відповідача , було оглянуто цивільну справу №205/10027/19 в частині рішень судів першої та другої інстанції.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, але не виключно розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність та користування громадян та юридичних осіб відноситься до повноважень міської ради.

Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю.

Згідно п.5 ст.16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно з ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником нерухомого майна приміщення магазину продовольчих товарів літ.А-1, загальною площею 52,8 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності набуто на підставі договорів купівлі-продажу від 08.04.2016 реєстр №684 та 07.04.2016р. реєстр №676, посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В.

Таким чином ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного майна відповідно до положень ст.330 ЦК України.

Згідно ст.330 ЦК України - якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 388 ЦК України встановлюється порядок та умови витребування майна від добросовісного набувача, а саме - якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Суд погоджується з доводами сторони відповідача, що в контексті ст.388 ЦК України на власника покладається обов`язок нести ризик свого необачного вибору контрагентиа за правочином. У зазначених випадках власник має можливість захистити свої майнові права шляхом безпосереднього звернення з позовом до уповноваженої ним особи про відшкодування збитків, завданих неправомірним відчуженням ввіреного майна третім особам. Такі позовні вимоги повинні ґрунтуватись на нормах, що регулюють виниклі між власником і уповноваженою особою відносин (зберігання, оренди, доручення тощо) тобто усі питання та претензії щодо законності правочину продажу спірного майна у ДМР можуть бути лише до ОСОБА_3 , а не до ОСОБА_2 .

При огляді в судовому засіданні рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09.07.2021р. у цивільній справі №205/10027/19 судом було встановлено, що однією із вимог Дніпровської міської ради було визнання недійсними договорів купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 07.04.2016р. та 08.04.2016р. , посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В. Дніпровській міській раді було відмовлено у задоволені вказаних вимог і з огляду на наведені правові позиції Верховного Суду , зазначено, що заявлені вимоги про визнання договорів купівлі-продажу спірного об`єкту недійсними не є ефективним способом захисту порушеного права позивача, адже наслідком встановлення судом недійсності правочинів є реституція.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, лише власник вправі володіти, користуватися та розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 658 ЦК України встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Частина 1 ст. 656 Цивільного кодексу України встановлює, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний набутий) продавцем у майбутньому.

Верховний Суд в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №520/15125/16-ц за позовом Одеської міської ради про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування нежитлової будівлі-кафе та зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом приведення об`єкта нерухомості у попередній стан зазначив, що за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Верховний Суд враховує ту обставину, що на момент відчуження спірного майна 29 жовтня 2010 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2010 року було чинним, тобто майно було відчужене добросовісному набувачу за відсутності обґрунтованих перешкод для цього. Верховним Судом також враховується, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання оспорюваних договорів недійсними не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже за загальним правилом наслідком недійсності правочину є реституція. Відповідно, визнання договорів з відчуження нерухомого майна недійсними не матиме наслідком звільнення земельної ділянки чи усунення перешкод у користуванні нею, а тому не відновить порушеного права позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, виходячи з наведеного , суд вважає, що позовні вимоги Дніпровської міської ради, щодо припинення права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ,який складається з приміщення магазину продовольчих товарів літ.А-1,загальною площею 52,8 кв.м та скасування державної реєстрації права власності на нього ,реєстраційний номер об`єкту нерухомості майна 01 із закриттям розділу не підлягає задоволенню. На момент відчуження спірного майна , а саме 07.04.2016року та 08.04.2016року - рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.10.2016р. у цивільній справі №202/1593/16-ц було чинним, тобто майно було відчужене добросовісному набувачу за відсутності обґрунтованих перешкод для цього.

Вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Не встановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення. Зазначене узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 19 квітня 2017 року у справі №6-129цс17.

Відповідно до норм Земельного кодексу України, Цивільного кодексу України, ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про основи містобудування», ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», постанови Кабінету Міністрів України від № 461 13 квітня 2011 року «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», наказу Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», постанови Кабінету Міністрів України № 559 «Про містобудівний кадастр» від 25 травня 2011 року саме на Дніпровську міську раду покладено повноваження щодо виявлення самочинного будівництва та вжиття заходів з усунення порушень закону за таким самочинним будівництвом (притягнення до відповідальності забудовника за порушення у сфері містобудування та у сфері земельних відносин, приведення земельної ділянки до стану, в якому вона знаходилася до моменту забудови шляхом знесення цього будівництва, тощо). А тому саме після вчинення всіх цих дій та інших дій, передбачених законом, у разі відмови особи (забудовника) знести самочинно побудовані споруди міська рада має право звернутися до суду за захистом свої прав. Доказів вичерпання Дніпровською міською радою передбачених чинним законодавством можливостей для усунення порушень закону за таким самочинним будівництвом, суду надано не було.

Згідно ч.1,2 ст.38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» - у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

За рішенням суду самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво.

В судове засідання представник позивача, на підтвердження своєї позиції по справі, не надав жодних документів, які б підтверджували ,що з боку Дніпровської міської ради були виконані вимоги ч.1,2 ст.38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Верховний Суд в постанові від 26.04.2023р. по цивільній справі №2-3067/11 надав оцінку самочинному будівництву , роз`яснив порядок вирішення спорів та зазначив наступне. За визначенням частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Зі змісту наведеної норми закону вбачається, що під об`єктом самочинного будівництва законодавцем розуміється нерухоме майно, котре відповідає хоча б одній з таких кваліфікуючих ознак: 1) об`єкт розміщений на земельній ділянці, яка не була відведена під мету будівництва; 2) об`єкт зведений без документа з приводу дозволу на виконання будівельних робіт; 3) об`єкт споруджений без належно затвердженого проекту; 4) наявні істотні порушення будівельних норм і правил. В свою чергу, колегія суддів зауважує, що сама лише кваліфікація нерухомого майна, як об`єкта самочинного будівництва, не призводить до виникнення абсолютного наслідку у вигляді безумовного знесення такого об`єкта. Так, за правилом частини третьої статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Таким чином, законом передбачено, що дефект у підставі речового права на земельну ділянку може бути нівельований зацікавленою особою шляхом одержання правовстановлюючих документів на земельну ділянку. За приписами частини четвертої статті 376 ЦК України об`єкт самочинного будівництва підлягає знесенню у разі, якщо продовження фізичного існування нерухомого майна (тобто збереження об`єкта) порушує права інших осіб. Окрім того, за приписами частини сьомої статті 376 ЦК України об`єкт самочинного будівництва (за умови неможливості перебудови чи відмови особи від проведення перебудови) підлягає знесенню також і у разі:

1) істотного відхилення від проекту, обтяженого суперечністю суспільним інтересам або порушенням прав інших осіб; 2) істотного порушення будівельних норм і правил.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

З аналізу вказаної норми вбачається, що законодавцем чітко визначено випадки, у яких відповідний орган державної влади має право на звернення до суду з певними позовними вимогами (позовом): 1) про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову у разі наявності фактів: а) відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; б) істотного порушення будівельних норм і правил); 2) про знесення за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво позивач у разі наявності факту: а) якщо проведення такої перебудови є неможливим; б) особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення.

Отож, приведений перелік позовних вимог, з якими позивач вправі звертатись до суду, застосовується за наявності чітко визначених випадків та є взаємовиключними.

Також, в зазначеній постанові від 26.04.2023р. Верховний Суд звернув увагу на те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 17 липня 2019 року у справі № 462/469/14-ц (провадження № 61-23742св18); від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц (провадження № 61-45216св18) та від 30 червня 2020 року у справі № 201/2886/15-ц (провадження № 61-4332св20), від 27 червня 2022 року у справі № 723/2158/19 (провадження № 61-20591св21).

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме ОСОБА_2 було вчинено самочинне будівництво, не надано суду жодних актів обстеження земельної ділянки, акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства, який складено працівником відділу контролю за використання земель управляння земельних відносин, коли саме було виявлено порушення земельного законодавства, графічних матеріалів, висновків землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, які вказували б на конкретну земельну ділянку на якій розташоване майно відповідача та характеристики будівлі, яку позивач вимагає знести, оскільки відсутність таких доказів може призвести до порушення прав третіх осіб, майно яких також може бути знесеним.

Окрім того , суду не надано доказів чи намагався позивач в досудовому порядку врегулювати даний спір.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16, постанові Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16.

Відповідно судової практики ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1998 та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Виходячи з наведеного суд вважає, що позовні вимоги Дніпровської міської ради ,щодо усунення перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ,шляхом зобов`язання відповідача ОСОБА_2 знести самочинно збудоване нерухоме майно, а саме: приміщення магазину продовольчих товарів літ.А-1,загальною площею 52,8кв.м,що розташоване на вказаній земельній ділянці, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна :01 не підлягають задоволенню.

Представником відповідача було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності ,передбачені ст.267 ЦК України. Представник відповідача вважає, що позов поданий з порушенням строків позовної давності, оскільки відповідач став власником приміщення 7 років тому, а позивач знав про існування даного об`єкту нерухомості, оскільки був ініціатором апеляційної скарги на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18.03.2016року . Але позивач звернувся з вказаним позовом до відповідача лише через 7 років, тобто с порушенням строків позовної давності передбачених ст.257 ЦК України.

Суд, виходячи з досліджених матеріалів справи вважає, що клопотання представника відповідача адвоката Павленко І.О. не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.256 ЦК України - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлений строк загальної позовної давності в три роки.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що 21.11.2019року Дніпровська міська рада звернулась із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки по АДРЕСА_1 , шляхом знесення будівлі продовольчого магазина, розташованого на вказаній земельній ділянці (цивільна справа №205/10027/19). Після того, як постановою Дніпровського апеляційного суду від 18.01.2022року, в зазначеній цивільній справі , було залишено без змін рішення Ленінського районного суду від 09.07.2021р. в частині відмови Дніпровській міській раді у задоволенні позову Дніпровська міська рада звернулась з зазначеним позовом до ОСОБА_2 , з урахуванням позиції суда апеляційної інстанції.

Таким чином, суд вважає, що строки позовної давності ,передбачені ст.257 ЦК України не сплили, і у суду не має підстав для застосування ст.267 ЦК України.

У зв`язку з відмовою у задоволені позову, суд на підставі п.п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати пов`язані з розглядом справи у вигляді судового збору у розмірі 8 052,00 грн. - покладає на позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 15,319,330,376,388,655,658,656,257,267 ЦК України, ст.ст.152,212,12 ЗК України, ст.ст. 4, 12-13, 48, 141, 258-259, 263-266, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, припинення права власності та скасування державної реєстрації права власності відмовити у повному обсязі.

Судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 8 052,00 грн. покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Сторони по справі:

позивач Дніпровська міська рада, , місцезнаходження: м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 75;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації, АДРЕСА_2 ;

третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна, місцезнаходження: м. Дніпро, вул. Січових Стрільців, 4а, прим. 13;

третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, місцезнаходження: м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 75.

Суддя: Федотова В.М.