Справа № 286/1517/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Вачко В. І.

з секретарем Деменчук О. Г.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про виділення в натурі частки житлового будинку, який належить співвласникам на праві спільної часткової власності , -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі: 1. ОСОБА_1 , 2. ОСОБА_2 , 3. ОСОБА_7 , звернулися до суду з позовом до відповідачів: 1. ОСОБА_4 , 2. ОСОБА_5 , 3. ОСОБА_8 , в якому просять виділити їм в натурі 1/3 частину перебуваючого у спільній частковій власності сторін житлового будинку в АДРЕСА_1 , в окремий об`єкт нерухомого майна, припинити право спільної часткової власності із відповідачами, визнавши за ними право власності як окремий об`єкт наступні приміщення: коридор площею 4,4 кв.м., коридор площею 3,4 кв.м., кухню площею 8,6 кв.м., кімнату площею 21,8 кв.м., кімнату площею 14,9 кв.м., кімнату площею 12,0 кв.м., визначивши їм право власності з цього окремого об`єкту нерухомого майна по 1/9 частині ( ОСОБА_1 1/9, ОСОБА_7 1/9, ОСОБА_9 1/9), мотивуючи тим, що мають намір приватизувати земельну ділянку.

Ухвалою суду від 10.05.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, відповідачам встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 12.06.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 24.07.2024 року.

У встановлений судом строк відповідачі відзиву на позовну заяву не подали.

Сторони, будучи належно повідомленими, в судове засідання не прибули. Позивачі у позові просили розглянути справу без їх участі. Позивачі 2, 3 подали також додаткові заяви про розгляд справи без їх участі, позов підтримують. Відповідачі 1, 3 подали заяви про визнання позову та розгляд справи без їх участі. Відповідач 2 заяв чи клопотань не подавав. Неявка сторін не перешкоджає проведенню судового розгляду.

Розглянувши вимоги та доводи позивачів, перевіривши законність визнання позову відповідачами 1, 3, дослідивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.08.2023 року, спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 202,7 кв.м., житловою площею 115 кв.м., у кількості 19 складових частин об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у спільній частковій власності шести осіб сторін у справі. Зокрема позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є власниками 1/3 частини спірного житлового будинку, в 1/9 частині кожен, на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих у спадковій справі № 23/201 та посвідчених 21.01.2011 року державним нотаріусом Овруцької державної нотаріальної контори Фрусевич І.В., зареєстрованих в реєстрі за № 2-116, № 2-121, № 2-126, та відповідно до витягів про державну реєстрацію прав, виданих 07.02.2011 року КП „Коростенське МБТІ ЖОР і Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.08.2023 року. А відповідачі є власниками решти 2/3 спірного житлового будинку, а саме відповідач 1 ОСОБА_4 - 1/6 частини, відповідач 2 ОСОБА_5 1/6 частини, відповідач 3 ОСОБА_6 - 1/3 частини, згідно з цією ж Інформацією. Водночас відповідачу 3 за адресою спірного житлового будинку, АДРЕСА_1 , належить земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0623 га, кадастровий номер :01:013:0404.

Згідно з відомостями технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_2 , виготовленого КП „Коростенське МБТІ ЖОР у період 1986-2010 років на замовлення колишнього власника ОСОБА_10 , житловий будинок по АДРЕСА_2 , загальною площею 202,7 кв.м., житловою площею 115 кв.м., є двоповерховим і складається з чотирьох квартир. Згідно з поповерховим планом будівлі, І поверх, та експлікацією до плану будинку, на першому поверсі житлового будинку розміщено приміщення квартири АДРЕСА_3 , а саме: коридор площею 4,4 кв.м.; коридор площею 3,4 кв.м.; кухня площею 8,6 кв.м.; кімната площею 21,8 кв.м.; кімната площею 14,9 кв.м.; кімната площею 12,0 кв.м., шафа площею 1,3 кв.м.; ванна 2,5 кв.м.; усього по кв.1: загальна площа 68,9 кв.м., житлова площа 48,7 кв.м. Згідно з поповерховим планом будівлі, ІІ поверх, та експлікацією до плану будинку, на другому поверсі житлового будинку розміщено приміщення: квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 36,1 кв.м., житловою площею 13,3 кв.м. Крім того, згідно з характеристикою будинку, до житлового будинку примикають сім прибудов, веранда, два ганки, є погріб, сіни, три сараї, літня кухня, огорожа та відмостка. При цьому, як видно з поповерхових планів обох поверхів будинку, приміщення квартир мають окремі входи. Але як видно з експлікації до плану будинку, тільки квартира 1 обладнана кухнею та ванною, тоді як квартири АДРЕСА_5 немає ні кухні, ні санвузла. Документальних доказів, з яких би вбачалося інше, сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що сторони фактично володіють та користуються приміщеннями житлового будинку по АДРЕСА_1 , наступним чином. Приміщення, позначені у поповерховому плані І поверху будівлі під номером 1 та в експлікації до плану будинку технічного паспорту як квартира АДРЕСА_3 (перший поверх будинку), використовуються позивачами. Приміщення, позначені у поповерховому плані ІІ поверху будівлі під номером 2, 3, 4 та в експлікації до плану будинку технічного паспорту як квартири, 2, 3, АДРЕСА_6 (другий поверх будинку), використовуються відповідачами.

Тобто з матеріалів технічного паспорту вбачається, що між сторонами протягом тривалого часу склався фактичний порядок користування приміщеннями будинку і його складовими, який приблизно відповідає часткам співвласників будинку. Проте претензій чи спору між сторонами щодо порядку користування приміщеннями немає.

Маючи намір реалізувати своє право на виділення часток в натурі із спільного майна з метою наступної реалізації права на приватизацію присадибної земельної ділянки, позивачі не досягнули домовленості з відповідачами в позасудовому порядку, тому звернулися з позовом до суду про виділення в натурі належної їм частки із спільного майна, припинення режиму спільної часткової власності на майно та визнання права власності на виділений об`єкт як на окремий об`єкт нерухомого майна із визначенням щодо цього окремого об`єкту нерухомого майна права власності позивачів по 1/9 частині кожному.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Співвласникам, як і кожному окремому власнику речі, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох і більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися, розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. (ч.1). Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. (ч.2) У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч.3).

Виділ часток (поділ) жилого будинку, який перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо) (постанова Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 601/180/16).

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до ст.364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України (постанова Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 725/602/18).

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом № 55 від 18.06.2007 року Міністерства з питань житлово-комунального господарства України.

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Виходячи з положень статей 183, 364 ЦК України та роз`яснень, викладених в пунктах 6, 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», суд доходить висновку, що виділ частки в натурі із спільного будинку може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Згідно з ст.382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

В пункті 8 Постанови № 7 визначено, що різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенос попереднім власником.

Отже, виділ в натурі частки з житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо сторонами організовано відокремлені ізольовані приміщення із самостійними виходами і окремими системами життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), які технічно можуть скласти окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України, і водночас за розмірами відповідають розміру часток співвласників у праві власності на майно кожної із сторін.

Позивачі, як співвласники майна, мають право на виділення в натурі належної їм частки зі спільного нерухомого майна. Однак, як видно з матеріалів технічного паспорту житлового будинку, зокрема поповерхових планів обох поверхів будинку, приміщення квартир двоповерхового будинку мають окремі входи, але, як видно з експлікації до плану будинку, тільки квартира АДРЕСА_3 (якою користуються позивачі) обладнана ванною і кухнею, тоді як квартира АДРЕСА_7 обладнані тільки кухнею. Документальних доказів, з яких би вбачалося інше, сторонами суду не надано.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про поділ спільного майна або виділ з нього частки.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з урахуванням прав та інтересів усіх співвласників.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суту за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи і законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно цивільного процесуального законодавства, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (cт.13 ЦПК України).

В матеріалах справи відсутній і позивачами суду не надавався висновок експерта з інвентаризації нерухомого майна щодо технічної можливості виділу об`єкта нерухомого майна про те, що за технічними показниками 1/3 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 , що становить квартиру АДРЕСА_3 на першому поверсі будинку, якою володіють і користуються позивачі, є відокремленим об`єктом з окремими комунікаціями та може бути виділена в натурі в окремий житловий будинок без шкоди для другого поверху цього будинку, на якому розташовані квартири, якими володіють і користуються відповідачі. Клопотання про призначення судової експертизи сторонами не заявлялося. Відтак, визнання позову відповідачами 1, 3, порушує їх права власників, а тому не приймається судом. Позовні вимоги не підлягають задоволенню за їх недоведеністю.

Позивач 1 звільнена від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закон України „Про судовий збір.

Позивачами 2, 3 сплачено судовий збір у розмірі по 1211,20 грн. кожним.

Тому керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 223, 258, 259, 263-265, 273, 354, п.3 розділу ХІІ Прикінцевих положень, пп.15.5 п.15 п.1 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Сплачені судові витрати залишити за позивачами.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Житомирського апеляційного суду або через Овруцький районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.07.2024 року.

Суддя: В. І. Вачко