Житомирський апеляційний суд
Категорія 68 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Борисюка Р.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/17126/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, звільнення від сплати заборгованості по аліментах

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 травня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Лєдньова Д.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з названим позовом та просив встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 01.02.2020 по 31.03.2023, звільнити його від сплати заборгованості по аліментах за період з 01.02.2020 по 31.03.2023 у розмірі 105 422,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що у період з 2007 року по 2018 рік він та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та у них народився спільний син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 2019 року між ним та відповідачем виникли конфлікти, у зв`язку із чим вони почали проживати окремо. Судовим наказом Богунського районного суду м. Житомира від 18.12.2019 № 295/15698/19 стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.10.2019 року і до досягнення дитиною повноліття, який відповідачка пред`явила до примусового виконання.

Проте, у період з 01.02.2020 до 31.03.2023 сторони відновили стосунки та знову почали проживати однією сім`єю, вели спільне господарство, разом виховували спільну дитину, відпочивали, відвідували родичів та друзів. У зв`язку із цим, ОСОБА_2 23.07.2021 подала до відділу виконавчої служби заяву про припинення стягнення аліментів за виконавчим документом. Зазначив, що ОСОБА_2 та її діти перебували на повному його утриманні, так як відповідач не працювала та не мала доходу. До того ж ОСОБА_2 повторно не подавала виконавчий документ на примусове виконання.

В подальшому, у зв`язку із повторним пред`явленням ОСОБА_2 виконавчого документа до виконання, постановою державного виконавця від 05.09.2023 звернуто стягнення на заробітну плату позивача у зв`язку із наявністю боргу, який згідно довідки розрахунку державного виконавця станом на 04.09.2023 року за період з липня 2021 року по червень 2023 року становить 105 422,40 грн.

Виходячи із наведеного, посилаючись на те, що у зазначений період він із відповідачем проживав однією сім`єю та здійснював утримання сина, та з урахуванням положень ст. 197 СК України, просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 29 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, шо свідки, які виступали з боку позивача надавали докази, що дійсно сім`я існувала та всі витрати, які були ніс позивач у зв`язку з тим, шо відповідач не мала доходу практично протягом усього їх спільного життя. Також, у рішенні суду не зазначено того факту, що позивач ніс витрати не тільки на утримання своєї сім`ї, а й на утримання дитини відповідача.

Вказує, що суд першої інстанції також, безпідставно відмовив стороні Позивача у клопотанні щодо допиту неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у присутності органу опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Житомирської міської ради.

Також судом проігноровано та належно не досліджено той факт, що 18.12.2019 Богунським районним судом м. Житомира було видано судовий наказ №295/15698/19 про стягнення з позивача аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини від усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 16.10.2019 року і до досягнення дитиною повноліття (далі - судовий наказ).

Наголошує, що 23.07.2021 ОСОБА_2 добровільно подала до виконавчої служби заяву, у якій зазначила про відсутність матеріальних претензій до позивача і заборгованості зі сплати аліментів та просила припинити їх стягнення з позивача за судовим наказом, бо сторони спільно проживали та вели спільне господарство. У зв`язку з чим, 26.07.2021 року виконавче провадження було закінчено за п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» копія виконавчого провадження № 60942843 знаходиться в матеріалах цивільної справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В апеляційному суді представник позивача адвокат Чайковська Р.А. доводи апеляційної скарги підтримала з підстав викладених у ній, просила її задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

Представник відповідача адвокат Шматко Н.Г. проти доводів апеляційної скарги заперечила, пояснила, що виконавчий лист відповідач забрала з виконавчої служби на прохання позивача, бо він намагався влаштуватись на роботу. Наголосила, що у період, вказаний позивачем у позовній заяві, вони з відповідачем однією сім`єю не проживали, аліментів на дитину він не сплачував.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що у період з 2007 до 2018 роки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно проживали та мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судовим наказом Богунського районного суду м. Житомира від 18.12.2019 № 295/15698/19 стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16.10.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою державного виконавця Корецького відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 03.01.2020 відкрито виконавче провадження № 60942843 з примусового виконання судового наказу №295/15698/19 від 18.12.2019 (а.с. 72).

23.07.2021 ОСОБА_2 подала заяву начальнику Корецького ВДВС у Рівненському районі Рівненської області ЗМУМЮ (м. Львів) про припинення стягнення аліментів з ОСОБА_5 та завершення виконавчого провадження. Вказала, що заборгованість по аліментах відсутня, претензій до боржника не має (а.с. 74 зворот).

Постановою державного виконавця від 26.07.2021 виконавче провадження № 60942843 закінчене на підставі п.9 ч.1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із надходженням до відділу ДВС заяви стягувача про завершення виконавчого провадження (а.с. 75).

Відповідно до витягу із Автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що 08.08.2023 року державним виконавцем Корецького відділу державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу Богунського районного суду м. Житомира № 295/15698/19 від 18.12.2019 (а.с. 76)

Згідно довідки-розрахунку по аліментах станом на 04.09.2023 головним державним виконавцем ОСОБА_6 обраховано заборгованість по аліментах за період з липня 2021 року по червень 2023 року включно, яка складає - 105 422,40 грн (а.с. 78).

Із копії Довідки ОСББ «Проспект Миру12» від 13.03.2024 №12 вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 , проживає ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Всі члени родини зареєстровані і фактично проживають за вище вказаною адресою. Діти знаходяться на утриманні матері (а.с. 133).

Актом комісії в складі ОСББ «Проспект Миру 12» підтверджено, що власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 , донька ОСОБА_8 , син ОСОБА_4 , які проживають за вказаною адресою із лютого 2020 року і по теперішній час. Інші особи за даною адресою не проживали (а.с. 139).

Із копії Довідки ОСББ «Проспект Миру12» від 13.03.2024 №13-1 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з адреси АДРЕСА_1 , вибув з 25.02.2019 (а.с. 142).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції відмовив у задоволені позову.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19) зазначено, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між ними подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність між ними сталих відносин, притаманних подружжю.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 просив встановити факт проживання однією сім`єю його та ОСОБА_2 у період 01.02.2020 по 31.03.2023. На підтвердження своїх позовних вимог факту проживання у зазначений період, посилався на показання свідків, які були допитані судом першої інстанції та долучив ряд роздрукованих фотографій.

Так, у судовому засіданні 06.05.2024 судом першої інстанції були допитані свідки, заявлені стороною позивача - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Під час апеляційного перегляду справи, судом прослухано звукозапис вказаного судового засідання та встановлено, що свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_13 є близькими родичами позивача (син та матір) та їм обставини стосунків сторін відомі зі слів позивача, а тому суд критично оцінює їх показання. Водночас, свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 не могли однозначно підтвердити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період 01.02.2020 по 31.03.2023 однією сім`єю, ведення ними спільного господарства, наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між ними подружніх взаємних прав та обов`язків. Прослухавши звукозапис, колегія суддів вважає показання свідків суперечливими щодо наведених обставин у спірний період та неоднозначними, зокрема в частині часу проживання і матеріального забезпечення сторін.

Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) виклав правовий висновок, де зазначив, що лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Разом із тим, будь-яких письмових доказів проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін, позивачем не надано.

Натомість, ОСОБА_2 під час розгляду справи судом першої інстанції категорично заперечила факт проживання однією сім`єю із ОСОБА_1 у період 01.02.2020 по 31.03.2023, надавши при цьому ряд письмових доказів, які свідчать про те, що після 25.02.2019 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виїхав із належного ОСОБА_2 житла за адресою АДРЕСА_1 , про що свідчать Довідка ОСББ «Проспект Миру12» від 13.03.2024 №12, Акт комісії в складі ОСББ «Проспект Миру 12», Довідка ОСББ «Проспект Миру12» від 13.03.2024 №13-1 (а.с. 133, 139, 142).

Виходячи із наведеного, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 01.02.2020 по 31.03.2023.

Водночас, аналізуючи зміст та підстави позову, колегія суддів зазначає, що позивач просив встановити факт проживання однією сім`єю із відповідачем з метою звільнення його від сплати заборгованості по аліментах, які стягнуті із нього судовим наказом Богунського районного суду м. Житомира від 18.12.2019 № 295/15698/19 за період з 01.02.2020 по 31.03.2023 у розмірі 105 422,40 грн, посилаючись на положення ст. 197 СК України.

Оцінюючи підстави та предмет позову, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України (далі СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до статті 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Як зазначено в п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

У цій справі апеляційний суд, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, оцінивши доводи позовної заяви та апеляційної скарги, перевіривши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановив, що син сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживає разом із матір`ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , зокрема у період з 01.02.2020 по 31.03.2023, коли позивачу було нараховано заборгованість зі сплати аліментів.

Водночас, обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказав, що проживав із матір`ю дитини і сином, які перебували на повному його утриманні.

Зазначену обставину позивач вважає підставою для звільнення від сплати заборгованості по аліментам.

Колегія суддів наголошує, що судом встановлено, що позивачем не доведено обставини проживання його із відповідачем та сином у період часу з 01.02.2020 по 31.03.2023, який включений в період нарахування заборгованості по аліментах, ведення спільного господарства. Крім того ОСОБА_1 не довів належними доказами, що він утримував сім`ю, витрачаючи свої доходи на потреби родини, надавав матеріальну допомогу відповідачу та їх сину, в чому полягала така допомога та який був її розмір.

Згідно з ч.3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Пред`явлення ОСОБА_2 виконавчого листа до виконання 08.08.2023 не є підставою для звільнення позивача від обов`язку сплачувати заборгованість за аліментами.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року № 343/860/17.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що сторони у період з 01.02.2020 по 31.03.2023 проживали разом і вказаний факт є підставою для звільнення від сплати заборгованості по аліментах є безпідставними, оскільки з одного боку такий факт не підтверджено, а з іншого факт спільного проживання не звільняє позивача від обов`язку утримувати дитину та сплачувати аліменти, які стягнуті з нього за рішенням суду, яке набрало законної сили.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонами надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390,391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 29 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29.07.2024.

Головуючий Судді: