Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/595/24

Провадження № 2/348/494/24

16 липня 2024 року Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області у складі судді Матолич В.В., за участю секретаря судового засідання Буратчук О.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Надвірна Івано-Франківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство Комерійний банк "Приват Банк" про поділ майна подружжя,

інші учасники: представник позивача ОСОБА_3 ,

представник відповідача ОСОБА_4 .

Процесуальні дії у справі.

19.03.2024 ОСОБА_1 пред`явила позов, відповідно до якого просить визнати спільною сумісною власністю подружжя двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51.7 кв.м, житловою площею 30,7 кв.м; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №17009176 від 17.10.2016 про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 ; визнати за позивачем та відповідачем в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частину спірної квартири. В обгрунтування позову наведено таке. Сторони уклали шлюб 08.11.2001. У шлюбі сторони, 21.02.2006, за спільні кошти придбали квартиру, яка є предметом спору. Право власності на вказану квартиру в цілому було зареєтроване за відповідачем. Враховуючи те, що майно набуте за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, як позивач так і відповідач мають майнові права на спірну квартиру. Відповідач оспорює право власності позивача на квартиру, поділити вказане майно відповідач відмовляється. З метою ефективного захисту прав позивача слід також скасувати реєстрацію права власності на спільне майно за відповідачем, оскільки без цього позивач не може бути зареєстрована власником своєї частини майна.

20.03.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, постановивши розглядати позов за правилами загального позовного провадження.

08.04.2024 відповідач подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що після реєстрації шлюбу з позивачем вони проживали в квартирі, яка була надана йому як працівнику НГВУ «Надвірнанафтогаз» та інваліду, яка в подальшому була приватизована відповідачем одноосібно 14.09.2004. 21.02.2006 відповідач уклав договір купівлі-продажу квартири у АДРЕСА_2 , яку було придбано за кредитні кошти і передано у іпотеку. Погашення кредиту відповідач здійснював за рахунок власних коштів, а також за рахунок коштів отриманих внаслідок продажу особистої власності, а саме: квартири, яка була надана відповідачу як працівнику НГВУ «Надвірнанафтогаз». Всі платежі за кредитним договором здійснював виключно відповідач, на даний час кредит не погашений повністю. Шлюб між сторонами було розірвано 20.03.2024. Просить в позові відмовити та стягнути в його користь понесені витрати на правову допомогу. Доказів того, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя сторона позивача не надала, а отже і не довели, що ця квартира є спільним майном подружжя.

23.05.2024 позивач подала відповідь на відзив, відповідно до якої зазначила таке. Відповідно до кредитного договору відповідачу надано кредитні кошти на придбання житла, однак позивач як дружина надала згоду на укладення такого кредитного договору, що свідчить про те, що договір було укладено для потреб сім`ї. Також позивач надала згоду на передачу в іпотеку спірної квартири. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , сторони спільно виступили продавцями квартири, що свідчить про те, що ця квартира не була особистою власністю відповідача. З метою зменшення заборгованості по тілу кредиту сторони частково погасили кредит, а саме в сумі 7800,00 доларів США, коштами від продажу цієї квартири. В подальшому кредит погашав відповідач, оскільки він є боржником за кредитним договором, однак погашення він зідйснював не за рахунок особистих коштів, а за рахунок спільних коштів, які сторони спільно заробляли, оскільки як позивач, так і відповідач були працевлаштовані.

05.06.2024 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

19.06.2024 суд відклав судове засідання.

У ході судового розгляду сторона позивача позов підтримала в повному обсязі.

Сторона відповідача позов не визнала, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити, оскільки відповідач придбав спірну квартиру за особисті кошти, а сторона позивача у ході судового розгляду не спростувала цю обставину за допомогою належних та допустимих доказів.

Суд встановив:

Відповідно до копії свідоцтва про одруження від 08.11.2001 серії НОМЕР_1 , шлюб між сторонами було зареєстровано 08.11.2001.

21.02.2006 відповідач придбав квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 21.02.2006, який зареєстрований в реєстрі за №Д-57. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18.03.2024, право власності на вказану квартиру було зареєстроване за відповідачем 17.10.2016, іпотечне обтяження та заборона відчуження накладені на вказану квартиру 22.02.2006.

Відповідно до копії кредитного договору №IFN0GK00000026 від 22.02.2006 АТ "Приват Банк" надав відповідачу кредит для придбання житла у розмірі 24000,00 доларів США, а також 3545,10 доларів США на сплату страхових платежів. Для забезпечення виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором було укладено договір про передачу в іпотеку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору іпотеки від 22.02.2006, зареєстрованого в реєстрі за №Д-60 та накладено заборону відчуження на вказану квартиру, яка зареєстрована в реєстрі за №Д-61. У тексті кредитного договору вказано, що позивач надала згоду на укладення відповідачем кредитного договору, а також на надання ним у заставу/іпотеку банку будь-якого майна, що належить їй на праві спільної сумісної власності з відповідачем, у тому числі і квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з копією договору купівлі-продажу від 23.06.2006, який зареєстрований в реєстрі за №Д-576, позивач та відповідач, які на момент вчинення правочину були власниками квартири АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.09.2004, яке видане на підставі розпорядження від 14.09.2004 №4676 та зареєстроване Івано-Франківським БТІ 15.09.2004, про що в книзі № НОМЕР_2 було зроблено запис №1562, продали вказану квартиру за 68175,00 гривень.

Відповідно до копії виписки щодо погашень за кредитним договором №IFN0GK00000026 від 22.02.2006 за період 01.02.2006-01.05.2024 відповідач здійснив за вказаний період платежі на погашення кредиту, залишок боргу становить 62911,52 гривень. Відповідно до копії прибуткового касового ордеру від 23.06.2006 відповідач здійснив погашення заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 7800,00 доларів США.

Згідно зі змістом позовної заяви, позивач звернулася до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області з позовом про розірвання шлюбу від 07.02.2024, у якому з-поміж іншого зазначила, що після реєстрації шлюбу вона проживала у квартирі відповідача за адресою: АДРЕСА_4 , а згодом перейшли у їхню квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії трудової книжки позивача вона з 2000 року по даний час офіційно працевлаштована.

Оцінка суду.

Між сторонами виникли правовідносини, що стосуютсья поділу майна після розірвання шлюбу, що врегульовані нормами Сімейного кодексу України.

Згідно зі статтею 60 СК України (в редакції, яка була чинною на момент набуття спірної квартири) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 57 СК України (в редакції, яка була чинною на момент набуття спірної квартири) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 61 СК України (в редакції, яка була чинною на момент набуття спірної квартири) об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Судом при розгляді справи, на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що сторони з 08.11.2001 перебували в зареєстрованому шлюбі та під час шлюбу (21.02.2006) за відповідачем було зареєстроване право власності на спірну квартиру, яку він придбав на підставі договору купівлі-продажу. Дану квартиру було придбано за кредитні кошти. Кредитний договір було укладено з відповідачем, однак вказнаий договір був укладений в інтересах сім`ї, оскільки позивач надала згоду на його укладення, а також на передачу спільного майна у іпотеку для забезпечення виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором. Як відповідач, так і позивач мали доходи, що становили сімейний бюджет, з якого здійснювали погашення кредиту. Незважаючи на те, що позивач заробляла менше, вона з метою покращення житлових умов разом з віповідачем зазначала певних фінансових обмежень, які б були недоцільними якби сторони не вирішили придбати спірну квартиру.

Крім цього, на праві спільної сумісної власності сторонам належала квартира АДРЕСА_3 . Право власності на цю квартиру виникло у сторін 15.09.2004 (за час шлюбу). Доводи сторони відповідача щодо того, що вказану квартиру було виділено особисто відповідачу спростовуються копією договору купівлі-продажу від 23.06.2006, де вказано що як позивач, так і відповідач на момент укладення цього договору були власниками проданої квартири. Крім цього, вказано, що розпорядження, на підставі якого було видано сторонам свідоцтвом про право власності на вказану квартиру, датоване 14.09.2004, тобто в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Таким чином, кошти які були виручені сторонами від продажу цієї квартири та внесені в день продажу на погашення кредиту, також є спільними коштами подружжя, а не особистими коштами відповідача.

Доводи сторони відповідача про те, що позивач у заяві по суті спору визнала обставину, що квартира АДРЕСА_3 належала на праві особистої приватної власності відповідачу, оскільки у позові про розірвання шлюбу позивач зазначила: "Після реєстрації шлюбу ми проживали у квартирі відповідача в АДРЕСА_4 , а згодом ми перейшли у нашу квартиру у АДРЕСА_2 " і тому ця обставина не підлягає доказуванню у даній справі, суд відхиляє враховуючи таке.

Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

При цьому таке визнання може мати місце тільки, якщо воно вказане у заяві по суті спору, де ця обставниа входить у предмет доказування. Це обумовлено тим, що визнання обставини має бути усвідомленим і добровільним волевиявленням сторони. Даний спір виник з приводу поділу спільного майна подружжя, а тому обставина, яка вказана у заяві по суті спору щодо розірвання шлюбу не може бути врахована, як така, що визнається стороною у даній справі, оскільки предмет спору, а також обставини, які підлягають доказуванню у вказаних двох справах є різними. Крім цього, у заявах по суті спору по даній справі сторона позивача заперечує вказану обставину.

За таких обставин, суд доходить висновку, що квартира, яка є предметом спору є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана за спільні кошти подружжя, за час шлюбу, хоча право власності на квартиру зареєстровано в цілому за відповідачем.

При вирішенні спору про поділ спільного майна подружжя суд виходить з того, що частки у спільному сумісному майні позивача та відповідача є рівними, оскільки сторона відповідача не довела протилежне. Тому позовна вимога щодо визнання за позивачем права власності на половину спірної квартири підлягає до задоволення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) вказано, що «коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує, що віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ. Тому констатація цієї обставини як позовної вимоги не є належним способом захисту права, у зв`язку з чим у задоволенні вимоги про визнання квартири спільним майном подружжя сторін слід відмовити, оскільки це є обставиною, що входить у предмет доказування, однак заявлення такої позовної вимоги не є належним способом захисту порушеного права. У зв`язку з цим суд обмежується встановленням цієї обставини виключно у мотивувальній частині рішення, а з метою захисту порушеного права задовольняє вимогу щодо поділу спільного майна.

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року в справі № 633/408/18 (провадження № 14-86цс22).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 27 Закону визначені підстави для державної реєстрації прав. Так, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

З наведеного встановлено, що сама по собі державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою такого факту. Жодні записи про набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно не можуть бути вчинені без правової на те підстави. Правовою підставою для реєстрації права власності на майно є, зокрема, як відповідні правовстановлюючі документи, так і рішення суду. Таким чином, рішення суду про визнання права власності за позивачем є самостійною підставою для внесення змін щодо державної реєстрації права власності на таке майно. Заявлення додаткових вимог щодо скасування державної реєстрації при цьому не вимагається.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення частково.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд задовольнив позов частково, а судовий збір з урахуванням ціни позову був сплачений у мінімальному розмірі з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 гривень, який був сплачений позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст. 264, 265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство Комерійний банк "Приват Банк" про поділ майна подружжя, задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,7 кв.м, житловою площею 30,7 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 23.07.2024.

Суддя Матолич В.В.