Справа № 752/9960/24
Провадження №: 2/752/5012/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

05 серпня 2024 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі головуючої судді Митрофанової А.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей

ВСТАНОВИВ:

До Голосіївського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач), адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 до ОСОБА_2 (далі - відповідач), адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 , в якій позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 грошові кошти (аліменти) на утримання двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 10 000,00 грн щомісяця, починаючи з дати подання позовної заяви і до повноліття дітей.

В обгрунтування позову позивач послалась на те, що 30 липня 2008 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу в них народилось двоє дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Станом на теперішній час, як вказує позивач, шлюбні відносини з відповідачем припинені, сторони проживають окремо один від одного, після припинення шлюбних відносин діти залишились проживати разом з матір`ю та перебувають на її утриманні. Згоди щодо утримання дітей між батьками не досягнуто, участі у вихованні дітей відповідач не приймає, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, хоча має таку можливість.

Позивач вказує, що відповідач у справі офіційно не працевлаштований, проте, їй відомо, що він має неофіційні доходи, які здатні забезпечити потреби дітей; аліментів відповідач, як відомо позивачу, більше нікому не платить, повторно шлюб не укладав, неповнолітніх дітей на утриманні у відповідача не має; батьки відповідача, хоча й досягли пенсійного віку, але не перебувають на утриманні свого сина; стягнень по виконавчим документам у відповідача не має.

На переконання позивача, з огляду на вказані вище обставини, відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 10 000,00 грн на місяць до досягнення ними повноліття. Позивач вважає, що саме цієї суми буде достатньо для забезпечення щомісячних потреб дітей, що стало підставою для звернення до суду з цією позовною заявою.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Копію ухвали суду від 20 травня 2024 року разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами надіслано відповідачу рекомендованим листом з рекомендованим повідомлення (штрихкод 403), проте, повернувся на адресу суду з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

Так, відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 Цивільного процесуального кодексу України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Згідно частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням пункту 3, пункту 4 частини першої статті 280 ЦПК України.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, виходить з такого.

Судом встановлено, що 30 липня 2008 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Краснодонського міськрайонного управління юстиції Луганської області в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 175. Після реєстрації шлюбу позивач змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_8 » на прізвище чоловіка « ОСОБА_9 ».

Від шлюбу подружжя має двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується наданими суду копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 відповідно.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 січня 2023 року у справі № 752/6356/23, яке набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Позивач стверджує, що діти проживають разом з нею, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів зворотного, у зв`язку з чим, у суду не виникає сумнівів щодо того, що діти після розірвання шлюбу дійсно залишились проживати разом з матір`ю, тобто, позивачем у справі та перебувають на її утриманні.

Більш того, позивач стверджує, що відповідач з моменту розірвання шлюбу матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоча має таку можливість. Відповідачем, своєю чергою, суду не надано жодних доказів щодо надання такої матеріальної допомоги на утримання дітей, тобто, твердження позивача не спростовані.

Вважаючи, що відповідач, як батько дитини, має надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, проте, такої допомоги не надає, позивач звернулась до суду з цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами другою, третьою статті 181 СК України передбачено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно частини першої до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (частина друга статті 182 СК України).

Частиною першою статті 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відповідно частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У відповідності до пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Відповідно до підпункту 3 пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Як вже було зазначено судом, неповнолітні ОСОБА_3 , 2009 року народження, та ОСОБА_10 , 2013 року народження, після розірвання шлюбу між сторонами у справі, залишились проживати разом з матір`ю.

Судом також було встановлено, що між сторонами у справі не досягнуто згоди щодо розміру аліментів на утримання дітей.

Разом з цим, суд враховує, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що відповідач позбавлений можливості надавати матеріальну допомогу на утримання своїх неповнолітніх дітей, зокрема, відсутні докази того, що стан здоров`я, матеріальне становище відповідача не дозволяють йому надавати матеріальну допомогу саме у тому розмірі, в якому просить позивач, також відсутні докази наявності в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, інших неповнолітніх дітей або інші обставини, що мають істотне значення, у зв`язку з чим, суд вважає, що визначений позивачем розмір аліментів у 10 000,00 грн є обґрунтованим та достатнім для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дітей.

Враховуючи вищевикладене, а також зважаючи на те, що відповідачем не надано жодних доказів, які б спростували твердження позивача щодо можливості сплачувати аліменти саме у тому розмірі, який заявлений позивачем, суд вважає можливим задовольнити заявлені позивачем вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 10 000,00 грн щомісячно і до досягнення ними повноліття, починаючи з 10 травня 2024 року, тобто, з дня звернення до суду з цим позовом.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, відповідно до частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць;

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат згідно зі статтею 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір, від сплати якого позивач була звільнена відповідно положень пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 235, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей - задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , яка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 10 000,00 грн (десять тисяч гривень 00 копійок) щомісячно, із проведенням щорічної індексації відповідно до закону, починаючи з 10 травня 2024 року до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

3. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дітей за один місяць допустити до негайного виконання.

4. Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом двадцяти днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.О. Митрофанова