Провадження № 2/202/1250/2024
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2024 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючої-судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., представника відповідача Лисенка С.В. , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення способу участі у вихованні дитини та надання дозволу на виїзд дитини за кордон, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що у період з 05 жовтня 2007 року по 19 жовтня 2017 року перебував у шлюбі з відповідачем.

Мають неповнолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі заочного рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 жовтня 2017 року з нього стягуються аліменти на утримання дочки в розмірі 1500 грн. щомісячно.

З вересня 2016 року після припинення шлюбних відносин з відповідачем він проживає в м. Копаня Берегівського району Закарпатської області.

Дочка разом із матір`ю проживає у місті Дніпрі.

Через значну віддаленість спілкування між ним і дочкою відбувається лише через мобільний зв`язок та соціальні мережі.

Він має можливість забезпечити дочці відпочинок за кордоном.

За цих підстав позивач просить визначити спосіб його участі у вихованні дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді спільного відпочинку протягом двох тижнів в один із зимових та один із літніх місяців (за бажанням дитини та з урахуванням стану здоров`я) за домовленістю батьків та за кордоном за умови обов`язкового погодження заздалегідь місця відпочинку; надати йому тимчасовий дозвіл тривалістю до 14 днів на кожний з двох виїздів у період зимових (з 25 грудня 2023 року до 8 січня 2024 року) та літніх (з 27 травня до 31 серпня 2024 року) шкільних канікул дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України до країни Німеччини у супроводі батька або інших осіб, уповноважених ним нотаріально посвідченою згодою, без згоди (зокрема нотаріальної) та без супроводу матері.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2023 року позовну заяву було залишено без руху та позивачу встановлений строк для доплати судового збору.

Після усунення позивачем недоліків заяви, зокрема доплати судового збору, ухвалою суду від 08 січня 2024 року у даній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 07 березня 2024 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача - адвокат Лисенко С.В. у судовому засіданні позов не визнав. Зазначив, що відповідач з дитиною знаходиться за кордоном. На думку представника відповідача, задоволення позову буде не відповідати інтересам дитини.

Також у матеріалах справи містяться письмові заперечення відповідача ОСОБА_5 , в яких вона проти позову заперечує, посилаючись на те, що з квітня 2022 року разом із дочкою проживають у м. Варна Болгарії. Відповідач також виїхав за кордон та, з його слів, працює в Угорщині. Відповідач не оплачує витрати на дитину, п`ять років не цікавився дитиною. Після їх переїзду до Болгарії позивач двічі приїжджав до дочки. Разом вони проводили багато часу. Під час розмов по телефону позивач часто свариться з дочкою, поводить себе агресивно, виражається нецензурною лайкою, кричить на дитину, що викликає у дочки депресію та тривогу. Вона зі свого боку не чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною. Оскільки і батько, і дитина знаходиться за кордоном, відповідач вважає недоцільним надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - органу опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

При цьому представником третьої особи в своїй заяві було відзначено, що позивач не надав повного пакету документів для надання висновку щодо розв`язання спору відповідно до статті 19 СК України, тому надати такий висновок не надається можливим.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають за наступних підстав:

Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 жовтня 2007 року.

Мають неповнолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 жовтня 2017 року шлюб між сторонами розірваний.

Дитина проживає разом із матір`ю.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 17 жовтня 2017 року з позивача на користь відповідача були стягнуті аліменти на утримання дочки в розмірі 1500 грн. щомісячно.

В своєму позові позивач просить визначити спосіб його участі у вихованні дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді спільного відпочинку за кордоном протягом двох тижнів в один із зимових та один із літніх місяців, а також надати йому дозвіл на виїзд дочки до Німеччини тривалістю до 14 днів у період зимових та літніх шкільних канікул.

При вирішенні спору суд виходить із того, що частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 153 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до частин 1-3 статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з частинами 1, 2 статті 159 Сімейного кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Отже, у випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їхнього спілкування.

Відповідно до частини 3 статті 133 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Пунктами 3, 4 названих Правил установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Отже, Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

При цьому тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Суд звертає увагу, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини 4-6 статті 19 Сімейного кодексу України).

Водночас, як убачається з матеріалів справи, позивач не надав до органу опіки та піклування повного пакету документів для надання органом опіки та піклування висновку щодо розв`язання спору відповідно до статті 19 СК України.

З огляду на те, що такий висновок не є для суду обов`язковим, а суд має дотримуватися строків розгляду цивільних справ, суд розглядає справу на підставі наявних у справі даних та доказів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заявляючи позовні вимоги про визначення способу участі у вихованні дитини, позивач не надав доказів наявності у нього перешкод у спілкуванні з дитиною.

Суд ураховує, що неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після розлучення батьків мешкає разом з матір`ю.

Як було зазначено відповідачем у її письмових запереченнях, а також її представником у судовому засіданні, наразі відповідач з дочкою проживає в м. Варна Болгарії та вона не перешкоджає спілкуванню дочки з батьком.

Доказів іншого відповідач суду не надав.

Також позивачем не було надано даних про те, чи бажає сама неповнолітня ОСОБА_4 , яка на час розгляду справи та ухвалення рішення досягла віку 15 років, двічі на рік спільно відпочивати з батьком за кордоном.

Суд вважає, що з огляду на вік дитини, якій 20 липня 2024 року виповниться 16 років, а також її проживання за межами України, визначення способу участі батька у її вихованні шляхом спільного відпочинку протягом двох тижнів в один із зимових місяців та в один із літніх місяців не відповідає інтересам дитини, яка може мати власні інтереси та бачення щодо організації свого дозвілля і відпочинку, відмінні від бажань та інтересів батька, який мешкає окремо.

Суд вважає, що з урахування віку дитини та її мешкання за кордоном підтримання зв`язків між батьком і дитиною шляхом періодичного спілкування та побачень є достатнім способом участі батька у вихованні дитини, оскільки надає можливість бути обізнаним про події, які відбуваються в житті один одного, повною мірою відповідатиме інтересам дитини та не буде мати набридливого характеру.

Натомість цього встановлення спільного відпочинку батька і дитини два рази на рік може суперечити інтересам неповнолітньої дитини, яка в своєму віці здатна самостійно реалізовувати власні інтереси.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_2 про визначення способу участі у вихованні дитини та надання дозволу на виїзд дитини за кордон слід відмовити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в позові понесені судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення способу участі у вихованні дитини та надання дозволу на виїзд дитини за кордон відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Наталія Марченко