Провадження № 2-о/359/180/2024
Справа № 359/7363/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2024 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі :

головуючої судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Дьяченко В.В.,

за участі за участі заявника ОСОБА_1 та його представника адвоката Спаського А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,-

ВСТАНОВИВ :

10 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із заявою, якою просив суд : видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , яким визначити наступні тимчасові обмеження їх прав відносно ОСОБА_1 : заборонити перебувати у місці проживання ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_1 , на строк 6 місяців; заборонити вести листування, телефонні переговори або контактувати з ОСОБА_1 через інші засоби зв`язку, особисто і через третіх осіб строком на 6 місяців.

Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 , являється сином заявника. З травня місяця 2024 року, син заявника постійно ображає батька та його цивільну дружину, нецензурною лайкою, принижує його, погрожує розправою. ОСОБА_2 проходив службу у ВЧ НОМЕР_1 , проте з лютого місяця перебуває вдома, залишив військову частину без відповідного дозволу.За травень та червень місяць 2024 року, заявник по три рази, звертався на спец лінію «102» щодо вчинення домашнього насильства його сином, щодо нього виносилися термінові заборонні приписи, які він не виконує. ОСОБА_2 було поставлено на відповідний облік та мала проводитися профілактична робота. Викладені факти може підтвердити також і свідок.Також ОСОБА_2 притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП, постанова Бориспільського міськрайонного суду від 12 червня 2024 року, справа №359/5445/24. Ще одна справа перебуває у провадженні Бориспільського міськрайонного суду.Вони проживають за однією адресою, будинок належить на праві приватної власності доньці заявника. Сумісне проживання у даному будинку разом із сином, може тягнути за собою тяжкі наслідки, навіть після всіх цих подій син не змінює своєї поведінки, постійно вчиняє сварки, висловлюється нецензурною лайкою, постійно погрожує розправою, намагається вижити його з будинку. Таким чином, син не залишає батька у спокої, постійно намагається вчиняти сварки, чинить моральний та психологічний тиск на нього.Заявник вважає, що існує реальна загроза продовження домашнього насильства зі сторони його сина.Тому, щоб забезпечити дієвий та ефективний спосіб захисту від повторного вчинення домашнього насильства вважає за необхідне застосувати обмежувальний припис.

Заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат Спаський А.Ю. у судовому засіданні заяву підтримали та просили суд її задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи був належним чином повідомлений, в тому числі повідомлення через ПОГ Бориспільського РУП ГУНП в Київській області ст. лейтента поліції ОСОБА_3 .

За змістом ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 5 ЦПК України вказано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, прийшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 являється сином ОСОБА_1 , проживають та зареєстровані за однією адресою.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала суду, що вона разом з ОСОБА_1 проживає як подружжя без реєстрації шлюбу АДРЕСА_2 . Також разом з ними проживає син заявника - ОСОБА_2 .. Син її чоловіка ОСОБА_2 постійно лається, ображає, погрожує, б`є, душить батька, кидає в нього різні предмети, в тому числі колючі та ріжучі. Син бажає батьку смерті. Свідок не втручається у їх стосунки, але намагається захищати ОСОБА_1 , переживає щоб ОСОБА_2 не спричиним шкоди для його життя і здоров`я. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 бояться ОСОБА_2 , навіть на ніч, лягаючи спати в окремій кімнаті, закривають двері на замок, оскільки навіть вночі син може буянити, кричати, погрожувати батьку, намагається увійти до них. Також ОСОБА_4 зазначила, що будинок, в якому вони всі разом проживають, належить на праві власності донці ОСОБА_1 . Він подарував будинок донці вже давно. Незважаючи на це, син ОСОБА_5 вважає, що це виключно його власність і намагається вижити батька з будинку, виносить звідти всі речі, чинить шкоду майну. Через вказані дії ОСОБА_2 свідок та ОСОБА_1 неодноразово викликали поліцію. Син їх не боїться і каже що і далі буде робити що захоче як з батьком, так і з будинком і майном, яке в ньому є. До війни ОСОБА_5 вже притягали до кримінальної відповідальності за домашнє насильство. Свідок зазначила, що коли вона прийшла до них жити, після смерті мати ОСОБА_5 , він вже тоді був якийсь агресивний та поводився неадекватно. Пішов несення служби у лавах ЗСУ, повернувся додому, судячи з усього в «самоволку» і став жити разом з батьком та свідком в одному будинку. ОСОБА_2 став нестерпним, озвучив, що мріє батька довго душити і чекати від нього вибачень. Про те, що саме, на його переконання, зробив сину батько, ОСОБА_2 не говорить. ОСОБА_2 може підійти і ні з того, ні з сього її чи ОСОБА_6 чимось вдарити по голові чи тілу. Також свідок повідомила, що при розгляді кримінальної справи йому проводилась психічна експертиза та його було визнано адекватним. Свідок також повідомила, що ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями і в цьому стані стає ще більш агресивним та неадекватним. ОСОБА_4 вважає, що окрім обмежувального припису по іншому цю систему не вирішить, оскільки син люто ненавидить батька і бажає йому смерті, робить все, щоб ОСОБА_1 нервував та його самопочуття погіршувалось.

Відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорю-ване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Отже, основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини у цій справі, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідо пунктів 3, 6, 7, 8, 14, 17 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоро`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запо-бігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі за № 369/7782/19 (провадження № 61-21337св19) зроблено висновок, що відповідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небез-пеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Irelandv. theUK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповно-цінності, а також принизити її гідність.

Відповідно прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань.

За правилами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та практики ЄСПЛ та Верховного Суду суд приходить до наступних висновків.

Доводи заяви ОСОБА_1 підтверджені терміновими заборонними приписи, зокрема: інспектором СРПП Бориспільського РУП ГУНП в Київській області старшим лейтенантом поліції Кобзар К.В. відповідно ст. 25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та з урахуванням існування безпосередньої загрози життю чи здоров`ю постраждалої особи у зв`язку зі скоєнням ОСОБА_2 домашнього насильства відносно батька ОСОБА_1 було винесено терміновий заборонний припис стосовно ОСОБА_2 та заборонено останньому в будь-якій формі контактувати з постраждалою особою. Терміновий заборонний припис стосовно кривдника винесений строком на 3 доби з 12 год. 00 хв. 21 травня 2024 року та діє до 12 год. 00 хв. 24 травня 2024 року.

Також працівниками поліції був також винесений терміновий заборонний припис від 14 червня 2024 року серії АА № 280062 відносно ОСОБА_2 .

При вирішенні даного питання суд враховує й надані суду на підтвердження викладених в заяві обставин наступні документи : листами начальника Бориспільського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_7 від 08 липня 2024 року за № СЕД-29136-2024, від 29 травня 2024 року за №12007, від 29 травня 2024 року за №12005, від 18 червня 2024 року за № 13495, від 24 червня 2024 року за № 13643, довідки Бориспільського РУП ГУНП в Київській області про результати розгляду звернення ОСОБА_1 від 27 травня 2024 року, від 14 червня 2024 року та від 19 червня 2024 року, надані свідком покази.

Зважаючи на вимоги Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Беручи до уваги наведені обставини, встановлено факти регулярного вчинення з боку ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_1 психологічного насилля та вбачається високий рівень вірогідності його продовження чи повторного вчинення, в тому числі й з тяжким наслідками, такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому суд вважає, що для забезпечення дієвого та ефективного захисту прав заявника до ОСОБА_2 необхідно застосувати обмежувальний припис.

Суд враховує, що вжиті заявником розумні та законні заходи для його захисту та покарання винного, в тому числі в рамках адміністративних справ, не дали наразі очікуваного результату, а тому обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявника.

Враховуючи усі надані заявником докази, з огляду на встановлені судом обставини, суд приходить висновку про обґрунтованість заяви та необхідність видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 на строк 6 місяців та : заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

На підставі п. 10 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішень у справах про видачу або продовження обмежувального припису.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням викладеного ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 1, 24, 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст.ст. 5, 13, 14, 76-81, 89, 259, 263-268, 350-1-350-6, 350-8, 351, 352, 354 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису - задовольнити.

Видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 6 (шість) місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав :

1) заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , або контактувати з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Копію рішення суду направити до Бориспільського РУП ГУНП в Київській області для взяття ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,на профілактичний облік.

Рішення суду підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Відомості про заявника : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації та проживання : АДРЕСА_1 .

Відомості про заінтересовану особу : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації та проживання : АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 29 липня 2024 року.

Суддя Яковлєва Л.В.