П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2024 року м. Київ

Справа №761/26091/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/9215/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Пономаренко Н.В. 29 листопада 2023 року, повний текст рішення складений 23 лютого 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Київській області, Київської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В

У липні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути на свою користь із Державного бюджету України в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та грошові кошти в розмірі 1000000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Київо-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2019 року його було визнано невинуватим та виправдано у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004247 у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345-1 КК України. Вказаний вирок залишений без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року та постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 червня 2023 року.

Позивач зазначає, що у зв`язку із незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 345-1 КК України, він має право на відшкодування моральної шкоди, при цьому, посилається на приписи ч.1 ст. 1176 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Зазначає, що загальний строк досудового розслідування та судового розгляду у вищевказаному кримінальному провадженні тривав з дня повідомлення про підозру - 28 жовтня 2016 року і по день ухвалення судом касаційної інстанції постанови від 22 червня 2023 року.

В обґрунтування спричинення моральної шкоди, ОСОБА_1 , серед іншого, вказує на безпідставне зупинення досудового розслідування у зв`язку із оголошенням його в розшук, хоча він не переховувався від правосуддя, а у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було відмовлено у зв`язку із відсутністю доказів про ухилення підозрюваного від явки до органу досудового розслідування. Також зазначено, що, ухвалюючи виправдовуваний вирок, судом було зазначено про доведення стороною захисту безпідставності зупинення слідчим строків у кримінальному провадженні, а так само і підстав для його оголошення у розшук.

Крім вказаного, позивач зауважує і про навмисне затягування стороною обвинувачення і судового розгляду, наслідком чого було відповідне звернення ОСОБА_1 до Європейського суду з прав людини і після об`єднання справи «Чупринський проти України» зі справою «Круглов та інші проти України», 22 червня 2023 року суд ухвалив рішення про її задоволення. У рішення ЄСПЛ констатував порушення п.1 ст.6, 13 Конвенції - розумних строків досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження у зв`язку із не процесуальною поведінкою прокурорів, які затягували розгляд справи через неявку до суду.

Крім того, незаконне притягнення до відповідальності позивача, як зазначено в позові, дало привід для публікацій на різних інтернет-ресурсах інформації, зміст якої не відповідає дійсності та містить образливі фрази стосовно позивача та його дружини, а невідомі особи також в 2016 році наклеювали на вхідні двері його квартири плакат з написом щодо вимагання звільнитися його дружині з ГПК, оскільки її чоловік - злочинець, плакат бачив неповнолітній син позивача та сусіди.

Вказані та інші обставини, пов`язані із незаконним притягненням позивача до кримінальної відповідальності, завдали йому моральної шкоди, спричинену незаконним переслідуванням з боку правоохоронних органів, безпідставним обвинуваченням, незаконним оголошенням у розшук, примусовим приводом до суду під вартою для обрання запобіжного заходу, тривалим розглядом справи, ці обставини посприяли розлученню із дружиною, непорозумінням із батьками, уникненням спілкування із сусідами та колегами по роботі, публікаціями на інтернет-ресурсах статей з образливими фразами стосовно позивача та його колишньої дружини і таку шкоду він оцінює в 1000000,00 грн, яку і просить стягнути на свою користь із Державного бюджету України.

Позивач вважає, що він незаконно перебував під слідством з 28 жовтня 2016 року (вручення йому повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345-1 КК України) по 22 червня 2023 року (дата постанови суду касаційної інстанції), що загалом складає 6 років 7 місяців 24 дні, а тому має безумовне право на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Київській області, Київської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 500000,00 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того що, оскільки мав місце факт незаконного перебування позивача під слідством та судом у період з 28 жовтня 2016 року по 25 серпня 2022 року (70 місяців у рамках кримінального провадження №0004247 від 28 жовтня 2016 року) та зважаючи, що вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року та постановою Верховного Суду від 22 червня 2023 року, ОСОБА_1 було виправдано у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 345 КК України у зв`язку з відсутністю в діянні підсудного складу кримінального правопорушення, суд дійшов висновку про безумовну наявність правових підстав, передбачених ст. ст. 23, 1176 ЦК України, ст. ст. 1,2, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», для відшкодування йому 500000,00 грн моральної шкоди.

Не погодився із вказаним рішенням суду позивач ОСОБА_1 , ним подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що не погоджуюсь з рішенням суду першої інстанції в частині визначення загального розміру моральної шкоди 500000 грн, оскільки згідно з оскаржуваним рішенням різниця між мінімальним розміром заподіяної йому моральної шкоди 469000 грн і загальним розміром 500000 грн становить 31000 грн.

Вважає, що судом при визначенні цього розміру не повно враховано обставини справи, значний термін незаконного перебування його під слідством і судом, а також ступінь пов`язаних з цим моральних страждань.

Також вказує на те, що незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності завдало йому значну моральну шкоду, спричинену внаслідок незаконного переслідування з боку правоохоронних органів, безпідставного обвинувачення, незаконного оголошення його у розшук, примусового приводу до суду під вартою для обрання запобіжного заходу, тривалого розгляду справи в суді з порушенням розумних строків, розлучення з дружиною, непорозуміннями з батьками та близькими родичами, уникнення спілкування з сусідами та колегами по роботі, публікаціями статей в інтернет ресурсах з образливими фразами стосовно нього і його колишньої дружини. Вказані страждання у позові ним оцінено у 1000000 грн. Весь час незаконного переслідування він був позбавлений можливості жити повноцінним життям, спілкуватися з рідними та близькими. Також за вказаний період погіршився стан його здоров'я.

Наведені обставини тривалий час примушували його докладати додаткових зусиль для підтвердження та доведеності його невинуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Також не погодилась із вказаним рішенням суду Київська обласна прокуратура, заступником керівника подана апеляційна скарга, в якій він вказує на те, що судове рішення у частині задоволених позовних вимог ухвалено за неправильного застосування норм матеріального права та з грубим порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин справи та надання належної правової оцінки наявним на підтвердження їх доведеності доказам, що в їх сукупності мають значення для правильного вирішення справи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що внаслідок негативного впливу зі сторони органів досудового розслідування та прокуратури та у зв`язку з його тривалим перебуванням під слідством та судом психологічний стан останнього погіршився, у нього та його сім`ї значною мірою ускладнилося життя, окрім того його діловій репутації було завдано значної шкоди.

Водночас, ухвалюючи рішення, судом першої інстанції безпідставно не враховано, що на відміну від передбачених ч. ч. 1-4 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури і суду» випадків безумовного відшкодування за рахунок державного бюджету майнової шкоди у разі закриття кримінального провадження за реабілітуючих підстав, відшкодування моральної шкоди у таких випадках, відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону, провадиться лише у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, завдали реальної моральної втрати громадянинові.

Тобто, в розумінні норм ч. 5 ст. 4 Закону сам факт ухвалення виправдувального вироку щодо особи не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а відшкодування моральної шкоди провадиться виключно у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Також вказує на те, що позивачем не наведено аргументованих доводів та конкретних прикладів на підтвердження факту вчинення органами Київської обласної прокуратури фізичного чи психічного впливу на позивача в ході здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0004247 від 28 жовтня 2016 року, що вказувало б на спричинення останньому моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань, що залишилось поза увагою суду першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

Зауважує, що судом першої інстанції взагалі проігноровано ту обставину, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування, прокуратури у ході здійснення досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду. Зазначене не підтверджується і жодним судовим рішенням щодо визнання незаконними дій та рішень органів прокуратури.

Оскарження дій та бездіяльності органів прокуратури не є предметом судового розгляду в порядку цивільного судочинства, а при розгляді цивільної справи суд не може перебирати на себе повноваження слідчого судді з приводу визначення наявності неправомірності в діях чи бездіяльності прокуратури чи конкретної посадової особи прокуратури.

Зазначає, що помилковим є посилання суду першої інстанції на те, що обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди є, зокрема, доведення своєї невинуватості та витрата зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод в суді оскільки постановлений відносно позивача виправдувальний вирок не є свідченням протиправної поведінки органу досудового розслідування та прокуратури, а необхідність захисту від обвинувачення не носить об`єктивного характеру.

Позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди відповідачами, не доведено наявність жодного з елементів складу цивільно-правової відповідальності щодо заподіяння моральної шкоди, як і самого факту моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів, що відповідно до ст. 81 ЦПК є його процесуальним обов`язком.

Проте, вказані обставини залишені поза увагою суду першої інстанції при ухваленні рішення, й суд, за відсутності визнання протиправності дій Київської обласної прокуратури, дійшов помилкового висновку про таку протиправність всупереч положенням норм ЦПК України, стягнувши на користь позивача моральну шкоду у розмірі 500000,00 грн.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Судові витрати стягнути на рахунок Київської обласної прокуратури.

ОСОБА_1 та Київською обласною прокуратурою подано відзиви на апеляційні скарги, доводи в яких є ідентичними доводам наведеним вказаними особами в їх апеляційних скаргах.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представник ГУ НП в Київській області вказує на те, що позивач не надав суду жодного доказу спричинення йому моральної шкоди та причино-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням та заявленою моральною шкодою, як і не обґрунтував сам розмір моральної шкоди. Тому просять апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав подану ним апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, та просив її задовольнити. Проти доводів апеляційної скарги Київської обласної прокуратури заперечував, просив залишити цю апеляційну скаргу без задоволення.

Представник відповідача Київської обласної прокуратури - Кузів Р.В. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги позивача, підтримав апеляційну скаргу подану ними та просив про її задоволення.

Представник відповідача ГУ НП в Київській області - Мєзєс О.В. підтримав апеляційну скаргу подану Київською обласною прокуратурою та просив про її задоволення, проти доводів апеляційної скарги позивача заперечував, посилаючись на їх недоведеність.

Державна казначейська служба України свого представника в судове засідання не направила, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином /т.2 а.с.62/, причини неявки суду не повідомили, тому, керуючись положеннями ч.1 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Під час винесення вироку Києво-Святошинським районним судом Київської області від 13 вересня 2019 року встановлено, що відомості до ЄРДР за №0004247 були внесені 28 жовтня 2016 року, також 28 жовтня 2016 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 345-1 КК України.

Також, вказаним вироком встановлено, що 03 січня 2017 року слідчим О. Петровим за погодженням з прокурором Т. Прокопович в Києво-Святошинський районний суд Київської області було направлено клопотання про надання дозволу на затримання підозрюваного ОСОБА_3 .

Ухвалою від 05 січня 2017 року слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області надано дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_1 .

На виконання ухвали суду ОСОБА_1 був затриманий 13 січня 2017 року.

Ухвалою від 13 січня 2017 року слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області у задоволенні клопотання слідчого про застосування до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовлено у зв`язку з відсутністю доказів того, що ОСОБА_1 належним чином викликався та ухилявся від викликів слідчого.

Ухвалою від 23 січня 2017 року колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області ухвала слідчого судді від 13 січня 2017 року скасована та постановлена нова ухвала, якою у задоволенні клопотання слідчого про застосування до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовлено у зв`язку з відсутністю доказів про ухилення підозрюваного від явки до органу досудового розслідування, матеріали кримінального провадження містять фотокопію переписки слідчого з підозрюваним ОСОБА_1 , з якої вбачається, що останній поставив до відома орган досудового розслідування про свою хворобу, та підтвердив зазначену обставину наданням копії листка непрацездатності слідчому судді; також вказаною ухвалою на підставі ч. 3 ст. 194 КПК України підозрюваного ОСОБА_1 зобов`язано прибувати за кожною вимогою до органу досудового розслідування та суду.

16 лютого 2017 року ОСОБА_1 було повідомлено про зміну підозри.

Крім того, у вказаному вироку зазначено, що під час судового провадження стороною захисту доведено безпідставність зупинення слідчим строків у кримінальному провадженні № 0004247 від 28 жовтня 2016 року, що підтверджено ухвалою від 23 січня 2017 року колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області, а так само відсутність підстав для оголошення ОСОБА_1 в розшук, оскільки останній не ухилявся від явки до органу досудового розслідування та прокурора.

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2019 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345-1 КК України, і виправдано за відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення /т.1 а.с.14-21/.

Вказаний вирок набув законної сили оскільки відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 22 серпня 2022 року його було залишено без змін /т.1 а.с.22-29/.

Ухвалою Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 червня 2023 року по справі № 369/1251/17, касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року стосовно виправданого ОСОБА_1 залишено без змін /т.1 а.с.30-34/.

З Рішення Європейського Суду з прав людини від 22 червня 2023 року у справі «Круглов та інші проти України» вбачається, що ОСОБА_1 був одним із заявників, йому присуджено відшкодування моральної шкоди в розмірі 900 Євро, так як встановлено порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю кримінальних проваджень та відсутністю у національному законодавстві ефективного засобу юридичного захисту /т.1 а.с.43-47/.

Під час розгляду справи сторона позивача в обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством з 28 жовтня 2016 (вручення повідомлення ОСОБА_4 про підозру у вчиненні злочину) по 22 червня 2023 року (дата розгляду судом касаційної інстанції), що загалом складає 6 років 7 місяців, а тому має право на відшкодування шкоди, завданої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, у зв'язку з заподіянням моральної шкоди, завданої в результаті пережитих фізичних та моральних страждань.

На підтвердження обставин заподіяння моральної шкоди стороною позивача були надані дані про публікації негативного характеру у пресі щодо нього та обставин які були підставою порушення кримінальної справи /т.1 а.с.48-65/.

На підтвердження погіршення стану здоров`я надані копії медичних документів з яких вбачається, що позивач має наступні клінічі діагнози: метаболічний синдром, ожиріння 1 ступеня ІМТ-33,8, гіпертонічна хвороба ІІ ст., 3 ст., ризик 2, недостатність вітаміну Д, гіперуректомія, дисметаболічна енцефалопатія із вестібуло-атактичними порушеннями, вегетативно судинними порушеннями, емоційно-вольовими порушеннями із змішаними вегетативними пароксизмами та ін. /т.1 а.с.65-75/.

Також рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2017 року у справі № 759/15344/16 був розірваний шлюб позивача з ОСОБА_5 /т.1 а.с.76/.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з п.2 ч. 2 ст.1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У ч.ч.1,2 ст.1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешті на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно з п. 2 ч.1 ст.2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до положень п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

За ст. 2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду.

В порядку п. 5 ст. 3 цього Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до ч. 5 ст.4 цього Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахування обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц , зроблено висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 та постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 468/901/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 199/8734/17, від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19, від 09 лютого 2022 року у справі № 757/6203/21-ц,від 14 грудня 2022 року у справі № 366/2026/18 .

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справа № 641/8857/17 (пункт 63)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

З наведених обставин справи вбачається, що позивач перебував під слідством в період часу з 28 жовтня 2016 року, був виправданий вироком суду, який набрав законної сили 25 серпня 2022 року. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані обставини безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань, зокрема, доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, тривалим перебуванням під слідством, безпідставне оголошення його в розшук, загалом витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод в суді.

Вищевказані обставини, що мали місце в житті позивача потягом більше п`яти років, мають наслідком порушення звичайного укладу життя, позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, безумовно вимагають докладання додаткових зусиль для організації свого життя, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Таким чином, наявність моральної шкоди, протиправність дій заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача (незаконне притягнення до кримінальної відповідальності), встановлених під час розгляду справи не спростована відповідачами, в суді першої та апеляційної інстанцій.

Вказане у свою чергу становить підставу для відшкодування шкоди за ст.1167 ЦК України та нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». При цьому, відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від вини посадових осіб, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди має визначатись залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Здійснення досудового розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні відносно позивача за результатами розгляду якого судом було постановлено виправдувальний вирок, призвело до обмеження прав позивача та спричинило йому моральних страждань. Проте матеріали справи не містять даних про наявність вимушених змін у його життєвих і ділових стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, як на то посилається позивач. Також не можна погодитись з твердженням позивача про погіршення стану здоров`я саме внаслідок вказаних обставин, а не внаслідок вікових змін, так як цей зв`язок не простежується з представленої позивачем медичної документації.

Виходячи з положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Судом першої інстанції вірно застосовано розрахункову величину мінімальної заробітної плати встановленої Законом України «Про Державний бюджет на 2023 рік» та правильно встановлено, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави, оскільки незаконно перебував під судом і слідством 70 місяців.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Апеляційний суд вважає, що при визначенні розміру такої шкоди суд першої інстанції врахував глибину душевних страждань, завданих позивачу, наявність перешкод у реалізації своїх життєвих планів, а також вимоги розумності та справедливості, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, з урахуванням чого визначений судом першої інстанції розмір 500000 (п`ятсот тисяч) гривень є обґрунтованим. А тому апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги позивача про необґрунтованість визначеної судом першої інстанції суми відшкодування. При цьому апеляційний суд також враховує, що рішенням Європейського суду з прав людини позивачу також була присуджена компенсація моральної шкоди саме за тривале перебування під слідством та судом.

Чинним законодавством надано право на відшкодування шкоди саме за рахунок держави, тобто суб`єктом відповідальності за вказаними правопорушеннями є держава, проте державу у цивільних правовідносинах має представляти компетентний орган.

В даному випадку Київська обласна прокуратура, Головне управління Національної поліції у Київській області, Державна казначейська служба України виступають саме такими органами, що представляють інтереси держави в цивільному процесі.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги як позивача, так і відповідача Київської обласної прокуратури не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи та стосуються переоцінки доказів.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення вимог обох апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції, підстави для компенсації понесених сторонами на стадії апеляційного перегляду справи судових витрат - відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 29 липня 2024 року.