ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2024 року

м. Київ

справа № 201/3714/22

провадження № 61-4285 св 24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник ОСОБА_1 - адвокат Ігнатенко Олександр Олексадрович,

третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Журжа Юлія Геннадіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу

Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2023 року в складі судді Демидової С. О.

та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року в складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2022 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Журжа Ю. Г., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/11027/18 (провадження

№ 12-185гс19) за позовом ФГВФО, який діяв як ліквідатор публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укоопспілка» (далі - ПАТ «АБ «Укоопспілка»)

до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15

про відшкодування шкоди, рішення Господарського суду міста Києва від 20 грудня 2018 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позов Фонду, стягнуто солідарно з усіх відповідачів на користь ФГВФО 76 929 136,71 грн

на відшкодування шкоди, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Позивач зазначав, що зверненню до суду з позовом у справі № 910/11027/18 передувало пред`явлення вимоги про відшкодування шкоди від 08 серпня

2018 року № 27-16207/18, яка була надіслана ОСОБА_1 цінним листом

із описом вкладення № 719.

04 серпня 2021 року ФГВФО отримано накази про примусове виконання постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/11027/18, видані Господарським судом міста Києва.

29 вересня 2021 року Фонд направив ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 вимоги про добровільне виконання указаної постанови суду касаційної інстанції.

Під час підготовки до пред`явлення для примусового виконання наказів, виданих

у справі № 910/11027/18, було з`ясовано, що одразу після прийняття судом касаційної інстанції постанови суду від 25 травня 2021 року в Державному реєстрі речових прав нерухомого майна було припинено належні ОСОБА_1 речові права, а саме право власності на ряд об`єктів нерухомості (дві квартири,

два машиномісця, гараж). Також було відчужено гараж № НОМЕР_1 , розташований

по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, який був укладений 06 листопада 2020 року між ОСОБА_16 , який діяв на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 .

Позивач указував, що ОСОБА_1 було відомо про наявність судового спору щодо стягнення із нього коштів, а саме з моменту пред`явлення до нього досудової вимоги від 10 серпня 2018 року № 27-16343/18. Тому таке відчуження свідчить про свідоме умисне вчинення ним дій, спрямованих на ухилення

від виконання зобов`язань, які виникли на підставі рішення у справі

№ 910/11027/18.

Оспорюваний правочин суперечить вимогам закону, оскільки він не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а тому наявні правові підстав для визнання його недійсним на підставі статті 234 ЦК України. Додатковим доказом, що оспорюваний договір вчинений лише формально

з метою приховати майно від примусової реалізації у рахунок погашення заборгованості перед Фондом та його умови не будуть виконані, є факт відчуження

й іншого, належного ОСОБА_1 майна.

З урахуванням наведеного, ФГВФО просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу гаража № НОМЕР_1 , розташованого

по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_16 , який діяв

на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Журжою Ю. Г., реєстровий номер 386;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54996697 від 06 листопада 2020 року, 12:13:26

щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірний гараж,

прийняте приватним нотаріусом Журжою Ю. Г., та припинити право власності ОСОБА_2 на цей гараж.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада

2022 року за клопотанням позивача зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішення у справі № 910/11027/18, що перебуває у провадження Господарського суду міста Києва.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Ігнатенко О. О., задоволено. Ухвалу Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська від 09 листопада 2022 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року відмовлено в задоволенні клопотання позивача про зупинення провадження

у справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня

2023 року в задоволенні позовних вимог ФГВФО відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за оспорюваним правочином настали правові наслідки, а тому відсутні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Судом установлено, що ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на спірний гараж, здійснила там ремонт, провела електрику, користується ним

за цільовим призначенням, при цьому факт користування спірним гаражем сім`єю ОСОБА_17 підтверджується, у тому числі показаннями свідків, допитаними в суді першої інстанції. Указане виключає можливість визнання такого правочину фіктивним. Крім цього, на момент укладення 06 листопада 2020 року оспорюваного договору існувало рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Фонду. Жодних обмежень та обтяжень на відчуження майна

ОСОБА_1 не було.

Позивач не довів належними та допустимими доказами, що зміст оспорюваного правочину суперечить актам цивільного законодавства та при його укладенні

не було дотримано вимог статей 203, 215 ЦК України.

Суд послався на відповідні норми ЦК України, застосував правові висновки Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду

в подібних справах.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року апеляційну скаргу ФГВФО залишено без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2023 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком районного суду про те, що ФГВФО не надав належних і допустимих доказів, що оспорюваний договір був укладений

із порушенням вимог статей 203, 215, 234 ЦК України, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Апеляційний суд застосував ті самі норми матеріального права, що й суд першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до суду касаційної інстанції

У березні 2024 року ФГВФО звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою,

у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 28 лютого 2024 року, й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову Фонду.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: судами застосовано норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а також належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

28 березня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ігнатенко О. О., подав до суду касаційної інстанції заперечення на відкриття касаційного провадження у цій справі, мотивуючи їх тим, що ціна позову становить менше

ніж 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

01 квітня 2024 року до Верховного Суду надійшла заява від ФГВФО, у якій викладені мотиви відхилення заперечень відповідача, зокрема, що справа

не є малозначною, суд першої інстанції при відкритті провадження у цій справі зробив висновок, що вона не може бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України, тому її розгляд здійснювався за правилами загального провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 05 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі. Витребувано цю цивільну справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У квітні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2024 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ФГВФО мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, не враховано відповідні правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верхового Суду в подібних правовідносинах, як наслідок помилково відмовлено в задоволенні позову Фонду.

Висновки судів є однобічними, не відповідають дійсності та суперечать наявним

у матеріалах справи доказам. Правовою підставою для звернення до суду з цим позовом слугувало те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання свого боргового обов`язку перед Фондом, зокрема уклав правочин, за яким зменшився обсяг його майна, що унеможливило задоволення вимог позивача за рахунок такого майна. Суди не здійснили аналіз спірних правовідносин із урахуванням наведених вище обставин (ухилення ОСОБА_1 від виконання боргового обов`язку), не надали правової оцінки недобросовісним діям ОСОБА_1 , який, будучи власником спірного гаража з 2011 року, у тому числі й інших п`яти об`єктів нерухомості, вирішив відчужити все належне йому майно саме під час розгляду справи № 910/11027/18. Указаним обставинам і доводам позивача у цій частині суди не надали жодної оцінки, не навели належних мотивів відхилення таких доводів і доказів.

Також судами не враховано, що моментом виникнення у ОСОБА_1 обов`язку із відшкодування шкоди є пред`явлення до нього відповідної письмової вимоги, а тому будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися

під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. З 2018 року ОСОБА_1 було відомо про наявність у нього заборгованості, відтак із цього часу всі правочини, за якими зменшився обсяг майна ОСОБА_1 розцінюються як ухилення ним від виконання своїх зобов`язань із відшкодування шкоди. Суди попередніх інстанцій указані обставини не встановлювали.

На момент укладення 06 листопада 2020 року оспорюваного правочину Велика Палати Верховного Суду прийняла ухвалою від 04 листопада 2019 року справу

№ 910/11027/18 до свого розгляду, тобто воля відповідача була саме на те,

щоб відчужити належне йому майно задля його зменшення. Вказується,

що до ОСОБА_1 подано п`ять подібних позовів із різними предметами (справи: № 201/3714/22, № 201/3715/22, № 761/10356/22, № 761/10357/22,

№ 932/3360/22).

Обставини добросовісного користування ОСОБА_2 спірним гаражем,

чи здійснення його поліпшення, не свідчить про незворотність наслідків

для визнання правочину недійсним.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив у зупиненні провадження у цій справі до набрання законної сили у справі № 910/11027/18, яка на теперішній час розглядається у Господарському суді міста Києва, оскільки вимоги в обох справах тісно пов`язані між собою, так як вирішення справи № 910/11027/18 встановить наявність або відсутність у ОСОБА_1 деліктного зобов`язання перед Фондом, що не потребуватиме доказування у порядку статті 82 ЦПК України. Апеляційний суд указані порушення не усунув, аргументи апеляційної скарги

не врахував.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу, клопотання про закриття касаційного провадження

У квітні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ігнатенко О. О., надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, мотивований тим,

що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, тому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення -

без змін.

Вказується, що постанови суду касаційної інстанції, на які посилається заявник,

не є подібними справі, яка переглядається. Позивач не довів належними

та допустимими доказами заявлені позовні вимоги, а саме порушення у момент вчинення правочину вимог законодавства, вчинення продажу на його шкоду,

між пов`язаними особами, умислу продавця та покупця, фактичного не переходу права власності, безоплатності продажу, наявності судових рішень, відкритих виконавчих проваджень, відсутності іншого майна, за рахунок якого можна теоретично задовольнити вимоги позивача, а також необхідності втручання

у право власності ОСОБА_2 .

Також представник ОСОБА_1 - адвокат Ігнатенко О. О., подав клопотання про закриття касаційного провадження у цій справі на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, оскільки постанови, на які заявник касаційної скарги послався як на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, прийняті не за подібних правовідносин із справою, яка переглядається Верховним Судом.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

08 серпня 2018 року ФГВФО на адресу ОСОБА_1 , як до члена Спостережної ради ПАТ «АБ «Укоопспілка», було направлено вимогу

про відшкодування шкоди в порядку частини п`ятої статті 52 Закону України

«Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у якій повідомлено

про недостатність майна банка для покриття вимог всіх кредиторів у розмірі 76 295 559,41 грн (а. с. 34-35, 36, 37, т. 1).

06 листопада 2020 року між ОСОБА_16 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу гаража № НОМЕР_1 загальною площею 21,4 кв. м, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 продав,

а ОСОБА_2 придбала об`єкт нерухомого майна - гараж за 369 330,00 грн

(а. с. 59-62, т. 1).

29 березня 2021 року ОСОБА_2 отримала послуги з приєднання електроустановок до електричних мереж № 150551232 за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 132-135, т. 1).

Відповідно до наданих квитанцій ОСОБА_2 сплачує кошти

за електропостачання за адресою: АДРЕСА_1 , гараж № 4

із 01 травня 2021 року (а. с. 136-138, т. 1).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі

№ 910/11027/18 (провадження № 12-185гс19) частково задоволено касаційну скаргу ФГВФО, що дії як ліквідатор ПАТ «АБ «Укоопспілка». Рішення Господарського суду міста Києва від 20 грудня 2018 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ФГВФО, що діяв як ліквідатор ПАТ «АБ «Укоопспілка»,

до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15

про відшкодування шкоди задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 на користь ФГВФО, що діяв

як ліквідатор ПАТ «АБ «Укоопспілка» 76 929 136,71 грн на відшкодування шкоди,

а також стягнуто в рівних частинах із кожного 2 775 150,00 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг

(а. с. 10-33, т. 1).

29 вересня 2021 року ФГВФО направив, у тому числі ОСОБА_1 , вимогу про добровільне виконання рішення суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/11027/18) (а. с. 38-40, 41-43, т. 1).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі

№ 910/11027/18 (провадження № 12-7звг22) задоволено заяву ОСОБА_15

про перегляд судових рішень. Рішення Господарського суду міста Києва

від 20 грудня 2018 року , постанову Північного господарського суду від 13 травня 2019 року та постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва (а. с. 102-113, т. 1).

ОСОБА_1 долучив до матеріалів справи документи, які, на його думку, підтверджують достатність майна в ПАТ «АБ «Укоопспілка» для задоволення вимог кредиторів банка (а. с.46-148, т. 3).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1

частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ФГВФО задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої

та апеляційної інстанцій відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір

не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного

або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, предметом позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06 листопада 2020 року з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, так як, на переконання позивача, оспорюваний правочин

не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, вчинений лише формально з метою приховати майно від примусової реалізації

у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Фондом, встановленої постановою Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/11027/18 (провадження № 12-185гс19).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар)

у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину

є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом

не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом,

але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність

на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину

не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому

її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України

від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд

у постановах: від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження

№ 61-835св17), від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження

№ 61-1300св18), від 27 травня 2024 року у справі № 607/16232/22 (провадження

№ 61-3677св24) та багатьох інших.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин

не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду

від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду: від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16,

від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18436/16, від 13 березня 2019 року

у справі № 757/12646/16, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81

ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій установлено, що 06 листопада 2020 рокуміж ОСОБА_16 , який діяв

на підставі довіреності від імені ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу гаража № НОМЕР_1 загальною площею 21,4 кв. м, який розташований за адресою АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 придбала об`єкт нерухомого майна - гараж за 369 330,00 грн (а. с. 59-62, т. 1).

Після придбання спірного гаража ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на нього, здійснила там ремонт, провела електрику, з того часу сім`я ОСОБА_17 ним користується за цільовим призначенням, при цьому факт користування спірним гаражем підтверджується, у тому числі показаннями свідків, допитаними в суді першої інстанції.

Звертаючись до суду з цим позовом, ФГВФО посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/11027/18 (провадження № 12-185гс19), якою задоволено позов Фонду та стягнуто солідарно з відповідних осіб (колишнє керівництво та власники ПАТ «АБ «Укоопспілка»),

у тому числі з ОСОБА_1 , на користь ФГВФО 76 929 136,71 грн

на відшкодування шкоди, та вважав, що відчуження ОСОБА_1 усього належного йому майна, зокрема спірного гаража, свідчить про свідоме умисне вчинення ним дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань,

які виникли на підставі вказаної вище постанови суду у справі № 910/11027/18.

Надаючи оцінку твердженням позивача про фраудаторність оспорюваного правочину, Верховний Суд ураховує таке.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі,

а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм,

але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого

на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України)

та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові

від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: 1) момент укладення договору; 2) контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); 3) ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Верховний Суд зауважує, що в постанові Верховного Суду від 05 січня 2024 року

у справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23) розмежуванно фраудаторність та фіктивність. Зокрема вказано: «недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того,

що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину

в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора

як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні

як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення

на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений

всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом

(статті 3, 13 ЦК України) не допускається.».

У цій справі позивач не довів належними та допустимими доказами наявність об`єктивних обставин уважати, що оспорюваний правочин має ознаки фраудаторного.

Хоча договір купівлі-продажу від 06 листопада 2020 року й був укладений після пред`явлення Фондом відповідного позову у 2018 році (справа № 910/11027/18), проте суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, урахував,

що на момент укладення оспорюваного правочину (06 листопада 2020 року) існувало рішення Господарського суду міста Києва від 20 грудня 2018 року, залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду

від 13 травня 2019 року (справа № 910/11027/18), яким було відмовлено

в задоволенні позову ФГВФО про відшкодування шкоди з указаних вище осіб,

у тому числі ОСОБА_1 .

Верховний Суд звертає увагу заявника касаційної скарги, що відповідно

до положень статті 284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Тому ОСОБА_1 мав законні очікування, що він по суті виграв той спір, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги, що його воля була саме на те, щоб відчужити належне йому майно задля його зменшення, оскільки на момент укладення оспорюваного правочину жодних судових рішень, які набрали законної сили, та які б підтверджували наявність боргових зобов`язань у ОСОБА_1 перед Фондом не існувало.

Вимога про відшкодування шкоди, направлена ОСОБА_1 у 2018 році,

не може беззаперечно підтверджувати наявність в останнього боргового обов`язку перед Фондом станом на 06 листопада 2020 року, про який указує позивач.

У спірних правовідносинах лише пред`явлення позивачем вимоги

до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди не може бути визначено

як момент виникнення обов`язку, оскільки позивачем не надано, а судами

не встановлено доказів вручення такої вимоги відповідачу. Тому колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги у цій частині.

З урахуванням заявлених позовних вимог, змісту оспорюваного договору купівлі-продажу, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази, надавши їм і доводам сторін належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність ознак фіктивності укладеного

між сторонами правочину.

Позивач не довів належними та допустимими доказами, що зміст оспорюваного правочину суперечить положенням цивільного законодавства та при його укладенні не дотримано вимог статей 203, 215 ЦК України. Спірний договір містить усі істотні умови, які необхідні для укладення такого виду договору

та є обов`язковими для сторін договору, він укладений у письмовій формі

і нотаріально посвідчений.

Крім цього, постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року

у справі № 910/11027/18 (провадження № 12-7звг22) задоволено заяву

ОСОБА_15 про перегляд судових рішень. Рішення Господарського суду

міста Києва від 20 грудня 2018 року, постанову Північного господарського суду

від 13 травня 2019 року та постанову Великої Палати Верховного Суду

від 25 травня 2021 року скасовано. Справу передано на новий розгляд

до Господарського суду міста Києва (а. с. 102-113, т. 1).

Отже, судове рішення Великої Палати Верховного Суду, на яке посилається

в касаційній скарзі заявник, скасовано і кошти з ОСОБА_1 не стягнуто.

За відомостями, які є відкритими та публічними, з веб-сайту Судової влади випливає, що розгляд справи Господарським судом міста Києва не завершено, судове рішення законної сили не набрало. .

Щодо тверджень заявника касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права в частині відмови в зупиненні провадження у цій справі

до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі

№ 910/11027/18, Верховний Суд зазначає, що за клопотанням позивача ухвалою районного суду від 09 листопада 2022 року було зупинено провадження, проте постановою апеляційного суду від 29 грудня 2022 її було скасовано. Потім районний суд ухвалою від 18 квітня 2023 року відмовив у задоволенні повторного клопотання позивача про зупинення провадження у справі, яка до апеляційного суду не оскаржувалася. Доводів про незаконність цієї ухвали апеляційна скарга Фонду на рішення суду по суті не містила. Тому відповідні доводи касаційної скарги у цій частині відхиляються судом касаційної інстанції як безпідставні та спрямовані на затягування розгляду справи.

Також не впливають на вирішення цієї справи й доводи про наявність інших судових спорів між позивачем і ОСОБА_1 , оскільки предметами в тих позовах є інші правочини (договори дарування), укладені між ОСОБА_1

і ОСОБА_18 . Тобто правовідносини назагал у цій справі та в інших справах за змістом позовних вимог і фактичних обставин усіх справ не є подібними.

Протягом розгляду цієї справи, як за клопотаннями позивача,

так і за клопотаннями представника ОСОБА_1 , було вирішено різні процесуальні питання, у тому числі щодо зупинення провадження, направлення справи за підсудністю, витребування доказів тощо. Тобто суди здійснили всі можливі процесуальні дії, передбачені процесуальним законом, для з`ясування фактичних обставин цієї справи, надавши учасникам справи однакову можливість реалізувати їх процесуальні права.

Посилання заявника на загальні висновки у відповідних постановах суду касаційної інстанції щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, оскільки фактичні обставини у наведених,

як приклад справах, відрізняються від тих, що установлені судами у цій справі.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів попередніх інстанцій та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти,

що були предметом дослідження судів.

Верховний Суд також відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що суди

не дослідили зібрані у справі докази, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваних рішень судів

та спростовуються їх змістом. Фактично аргументи касаційної скарги зводяться

до переоцінки доказів, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки

за статтею 400 ЦПК України такі дії виходять за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази та надав їм належну оцінку (частина третя статті 89 ЦПК України).

Судами під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону,

які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, судом касаційної інстанції не встановлено. А правильне по суті й законне судове рішення не може бути скасованим з формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно

від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності,

які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов`язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Оскаржувані судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують,

на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат немає.

Щодо клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Ігнатенка О. О.,

про закриття касаційного провадження

У клопотанні, поданому у квітні 2024 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Ігнатенко О. О., просив закрити касаційне провадження у цій справі

на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, оскільки постанови,

на які заявник касаційної скарги послався як на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, прийняті

не за подібних правовідносин із справою, яка переглядається Верховним Судом.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені в частині другій

статті 389 ЦПК України. Зокрема, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Оскільки касаційна скарга була подана з дотриманням вимог статті 392

ЦПК України, містила підстави касаційного оскарження, Верховний Суд дійшов висновку про відкриття касаційного провадження та необхідність надання відповідної правової оцінки доводам касаційної скарги під час касаційного перегляду справи, що й було зроблено у цій постанові.

Ураховуючи наведене, в задоволенні клопотання представника відповідача

про закриття касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Керуючись статтями 396, 400, 410, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Ігнатенка Олександра Олександровича, про закриття касаційного провадження відмовити.

Касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишити

без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець