КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Ламбуцька Т.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_3 та Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", треті особи: Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, виконуючий обов`язки голови Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" ОСОБА_4, Первинна профспілкова організація контролерів та ревізорів Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ», підприємство), треті особи: Міністерство розвитку громад, територій

та інфраструктури України, Первинна профспілкова організація контролерів

та ревізорів ДП «АМПУ», виконуючий обов`язки голови ДП «АМПУ» ОСОБА_4, в якому просив суд (справа № 752/2048/23):

- визнати незаконним та скасувати наказ ДП «АМПУ» від 17 січня 2023 року № 37-к «Про звільнення»;

- поновити його на посаді директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління ДП «АМПУ» з 17 січня 2023 року;

- стягнути з підприємства на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з розрахунку середньоденного заробітку 5 019,42 грн

за кожний день вимушеного прогулу, починаючи з 18 січня 2023 року (включно)

по день ухвалення рішення суду у цій справі;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботіта стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, тобто в сумі 150 582,60 грн;

- вирішити питання понесених ним судових витрат.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року відкрито провадження у справі № 752/2048/23 за правилами спрощеного позовного провадження.

У лютому 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ДП «АМПУ», в якому просив суд (справа № 752/3022/23):

- стягнути з підприємства на його користь заборгованість із заробітної плати з лютого 2022 року по січень 2023 року в розмірі 142 014,15 грн;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 13 412,00 грн;

- вирішити питання понесених ним судових витрат.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 березня 2023 року відкрито провадження у справі № 752/3022/23 у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 березня 2023 року цивільну справу № 752/3022/23 об`єднано в одне провадження із цивільною справою № 752/2048/23, передано судді Машкевич К. В. для їх спільного розгляду, присвоєно об`єднаній справі № 752/2048/23.

В обґрунтування позовних вимог (в обох справах) позивач зазначав, що він працював на посаді директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління ДП «АМПУ».

Наказом від 27 грудня 2022 року № 135/10 в апараті управління підприємства було запроваджено зміни в організації виробництва і праці, зокрема змінено з 17 січня 2023 року місце роботи працівників апарату управління ДП «АМПУ», перелік яких зазначено в додатку 1 до цього наказу, які визначені за адресою: АДРЕСА_1 , на інше місце роботи за адресою: АДРЕСА_2 .

На виконання цього наказу 30 грудня 2022 року було складено відповідне письмове повідомлення, з яким він був ознайомлений під підпис у цей самий день.

16 січня 2023 року він висловив свою незгоду з переведенням в іншу місцевість шляхом зазначення відповідного напису на повідомленні. Позивач уважав наказ від 27 грудня 2022 року № 135/10 незаконним, таким, що порушує його права, оскільки він був прийнятий на роботу з робочим місцем у місті Києві, де протягом тривалого часу проживає разом із родиною, тоді як його переїзд до міста Одеси, тим більше під час війни, є неприпустимим і суперечать його інтересам та інтересам сім`ї.

Наказом в. о. голови ДП «АМПУ» ОСОБА_4 від 17 січня 2023 року № 37-к його було звільнено з роботи з посади директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління підприємства за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці). Підставою його звільнення зазначено: наказ ДП «АМПУ» від 27.12.2022 року № 135/10 «Про запровадження змін в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці», повідомлення про наступну зміну істотних умов праці від 30 грудня 2022 року, акт від 16 січня 2023 року (зміст та підстави складання цього акта йому невідомі, оскільки такий йому не надавався).

Позивач уважав своє звільнення незаконним, оскільки відповідач не пропонував йому одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці іншої роботи, чим порушив частину третю статті 49-2КЗпП України. При цьому дійсних змін в організації виробництва і праці,

що призвели до зміни істотних умов праці, у відповідача не відбулося. У порушення частини другої статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та статті 43 КЗпП України його звільнення відбулося без згоди первинної профспілкової організації, членом якої він

є з 27 грудня 2019 року.

Станом на 17 січня 2023 року на підприємстві з 16 вересня 2022 року наказом від 14 вересня 2022 року № 306-к було запроваджено дистанційну роботу на період дії воєнного стану в Україні, який триває і дотепер, тому були відсутні підстави для його переведення в іншу місцевість.

За змістом оскаржуваного наказу його звільнено за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, зокрема за відмову від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умов праці. У той самий час, у наказі про запровадження змін в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці, який був підставою для його звільнення з роботи, відсутнє посилання на зміну істотних умов праці,а йде мова про переведення його в іншу місцевість, - зміни місця роботи працівників апарату управління із міста Києва на місто Одеса. На думку позивача, вказане є порушенням положень частин першої, третьої, четвертої статті 32,

пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України та статті 3 Закону України

«Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Пункт 6 частини першої статті 36 КЗпП України містить дві різні (самостійні) правові підстави для звільнення шляхом припинення трудового договору: 1) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом

з підприємством, установою, організацією; 2) відмова від продовження роботи

у зв`язку із зміною істотних умов праці. Така підстава, як переведення в іншу місцевість, є різновидом переведення на іншу роботу, а не зміною істотних умов праці. Про це свідчить і стаття 32 КЗпП України, яка регулює переведення на іншу роботу та зміну істотних умов праці.

При цьому саме підприємство не змінило своє місцезнаходження, а тому він не міг бути звільнений з цих підстав.

Крім того, в. о. голови ДП» АМПУ» не мав повноважень на його звільнення

з роботи, оскільки призначення та припинення повноважень керівника підрозділу внутрішнього аудиту відноситься до виключної компетенції Наглядової Ради підприємства або Міністерства інфраструктури України (після перейменування - Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України),

про що вказано у пункті 70 Статуту ДП «АМПУ» (у редакції наказу Міністерства інфраструктури України від 14 січня 2022 року № 14).

У день звільнення йому не була видана трудова книжка, а наказ про звільнення був виданий лише 23 січня 2023 року, хоча він був присутній на роботі в день звільнення.

Зазначав, що на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням із займаної посади

на підставі статті 235 КЗпП України, виходячи з середньоденного заробітку

в сумі 5 019,42 грн, що відповідає посадовому окладу в 90 000,00 грн.

Під час перебування на посаді йому нараховувалася та виплачувалася заробітна плата виходячи з посадового окладу, який станом на 17 лютого 2022 року становив 76 588,00 грн. З 18 лютого 2022 року був введений в дію новий штатний розпис апарату управління підприємства (наказ від 18 лютого 2022 року № 76-к), яким, серед іншого, його посадовий оклад був встановлений у розмірі 90 000,00 грн.

Однак, за період лютий-грудень 2022 року йому була нарахована заробітна плата в розмірі 871 625,46 грн, виходячи із посадового окладу 76 588,00 грн, хоча мала розраховуватися із посадового окладу у розмірі 90 000,00 грн.

Позивач уважав, що з лютого по грудень 2022 року йому не було нараховано та виплачено заробітну плату в розмірі: 4 694,20 грн за лютий 2022 року; 13 412,00 грн за березень 2022 року; 13 412,00 грн за квітень 2022 року;

13 412,00 грн за травень 2022 року; 10 363,82 грн за червень 2022 року; 8 089,76 грн за липень 2022 року; 5 053,79 грн за серпень 2022 року; 11 176,67 грн за вересень 2022 року; 13 412,00 грн за жовтень 2022 року; 13 412,00 грн за листопад 2022 року; 13 412,00 грн за грудень 2022 року.

Крім того, розрахунок при звільнені також був проведений виходячи з посадового окладу в 76 588,00 грн і йому було виплачено 247 927,07 грн, але мав бути проведений з посадового окладу в 90 000,00 грн і становити 270 090,98 грн, тобто сума заборгованості за січень 2023 року становить 22 163,91 грн. Загальна сума заборгованості становить 142 014,15 грн.

Позивач зазначав, що розмір судових витрат, які він поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи, складаються з витрат на правничу допомогу у загальному розмірі 40 000,00 грн, докази понесення яких будуть надані у встановлені законодавством строки (частина восьма статті 141 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, ОСОБА_3 просив суд його позовні вимоги (об`єднані) задовольнити.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано незаконним наказ ДП «АМПУ» від 17.01.2023 року № 37-к "Про звільнення". Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління ДП «АМПУ» з 17.01.2023 року. Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_3 347 905,36 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (за вирахуванням визначених законом податків та зборів). У решті позову відмовлено. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу в розмірі 86 976,43 грн

(за вирахуванням визначених законом податків та зборів) піддано негайному виконанню. Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь держави 5 626,25 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в діяльності ДП «АМПУ» були відсутні зміни в організації виробництва і праці, які могли стати наслідком запровадження змін в істотних умовах праці позивача, якими відповідач уважає переведення працівників на роботу в іншу місцевість. Тому звільнення позивача з роботи було проведено з порушенням вимог закону. Крім цього, звільнення було проведено без згоди профспілкового органу, про членство позивача в якому відповідач був обізнаний (статті 43 та 252 КЗпП України й стаття 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).

Разом із цим, суд відхилив посилання позивача на неможливість його звільнення без погодження Наглядової ради підприємства, оскільки повноваження Наглядової ради ДП «АМПУ» припинені відповідно до наказу Міністерства інфраструктури від 23 квітня 2022 року № 240 «Про деякі питання діяльності Наглядової ради ДП» АМПУ».

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 у частині стягнення заборгованості з заробітної плати, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів, що протягом заявленого періоду (лютий - грудень 2022 року) його посадовий оклад збільшився з 76 558,00 грн до 90 000,00 грн. Твердження ОСОБА_3 про наявність наказу ДП «АМПУ» від 18 лютого 2022 року № 76-к, який надійшов на його електронну адресу та яким внесено зміни до штатного розпису управління підприємства, зокрема посадовий оклад директора департаменту внутрішнього аудиту (посади, яку обіймав позивач) був встановлений у розмірі 90 000,00 грн, не підтверджені. При цьому роботодавець зазначав, що такий наказ не видавався, нові посадові оклади в апараті управління підприємства не запроваджувалися, що не спростовано позивачем, а долучений останнім штатний розпис не затверджений. Крім того, отримуючи заробітну плату, позивач погоджувався з її розміром.

Районний суд стягнув із відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, розмір якого обчислено з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), а також довідки про заробітну плату позивача за листопад - грудень 2022 року, яка не спростована відповідачем, і становить 347 905,36 грн.

Розподіл судових витрат здійснено з урахуванням статті 141 ЦПК України

та вимог Закону України «Про судовий збір».

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 08 червня 2023 року заяву задоволено. Стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_3 20 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заявлений представником позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу

є співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг. Урахувавши надані докази, відповідні норми ЦПК України та Закону України

«Про адвокатуру та адвокатську діяльність», судову практику Верховного Суду, суд стягнув із ДП «АМПУ» на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмови у стягненні заборгованості із заробітної плати, стягнення в меншому розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також відхилення судом підстав/мотивів, викладених у позовній заяві, щодо визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач, діючи через представника, подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції незаконно та необґрунтовано відмовив у стягненні заборгованості із заробітної плати та встановив стягнення в меншому розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідач, вважаючи, що рішення суду ухвалене з грубим порушенням низки норм матеріального і процесуального права, також оскаржив його в апеляційному порядку.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що задовольняючи позов, суд першої інстанції неправильно визначив істотні обставини справи, не надав належної оцінки істотним обставинам і припустився висновків, що не відповідають таким обставинам, а також неправильно застосував норми процесуального законодавства, що спричинило ухвалення незаконного судового рішення.

Суд першої інстанції дійшов суперечливих висновків у мотивувальній частині рішення та не врахував, що у зв`язку із запровадженням в України правового режиму воєнного стану, у галузі трудових відносин, законом запроваджений особливий, тимчасовий за своєю суттю, спеціальний за юридичною природою, режим регулювання трудових відносин. Розглядаючи спір, суд першої інстанції протиправно не застосував норми спеціального права, що містяться у спеціальному Законі України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а тому ухвалив незаконне рішення.

Представник позивача у судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити. Щодо задоволення апеляційної скарги відповідача заперечував та просив залишити її без задоволення.

Представник відповідача у судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити. Щодо задоволення апеляційної скарги позивача заперечував та просив залишити її без задоволення.

Треті особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістили.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю третіх осіб, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 працював у ДП «АМПУ» із 10.03.2017, а на посаді директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління ДП «АМПУ»

з 18.03.2019, що підтверджується копією трудової книжки позивача

(а. с. 228-231, т. 5).

Згідно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ДП «АМПУ» внесені, серед іншого, такі відомості: ідентифікаційний код юридичної особи 38727770; місцезнаходження юридичної особи: Україна, 01135, місто Київ, проспект Перемоги, будинок 14; засновник - Міністерство інфраструктури України, розмір частки: ,01; керівник - ОСОБА_4 (виконуючий обов`язки Голови з 01.07.2022); дата та номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 27.05.2013, номер запису: 0045716; дані про відокремлені підрозділи юридичної особи: філії: «Усть-Дунайськ», Скадовська, Херсонська, Південна, «Дельта-Лоцман», Ізмаїльська, Чорноморська, Бердянська, Білгород-Дністровська, Маріупольська, Миколаївська, Одеська, Ренійська, «Ольвія», «Днопоглиблювальний флот»; внесені дані про юридичних осіб, правонаступником яких є зареєстрована юридична особа (а. с. 3-46, 47-70, т. 4).

Статутом ДП «АМПУ» (у редакції наказу Міністерства інфраструктури України від 14.01.2022 № 14) (нова редакція) визначено, що ДП «АМПУ»

є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України (Уповноважений орган управління), місцезнаходження підприємства: Україна, 01135, місто Київ-135, проспект Перемоги, 14 (а. с. 71-100, т. 4).

Наказом в. о. голови ДП «АМПУ» ОСОБА_4 від 14.09.2022 № 306-к «Про припинення простою та запровадження дистанційної роботи» припинено з 16.09.2022 простій, встановлений наказом ДП «АМПУ»

від 28.02.2022 № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» (зі змінами) працівникам, зазначених в додатку до цього наказу. Запроваджено працівникам, визначених у додатку до цього наказу,

з 16.09.2022 дистанційну роботу, тимчасово, на період дії воєнного стану (а. с. 42-43, т. 1).

Згідно з додатком до наказу ДП «АМПУ» від 14.09.2022 № 306-к

до переліку працівників входить, в тому числі ОСОБА_3 (порядковий номер 4) (а. с. 44, т. 1).

Наказом в. о. голови ДП «АМПУ» ОСОБА_4 від 27.12.2022 №135/10 «Про запровадження змін в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці» відповідно до статті 32 КЗпП України, статті 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зі змінами),

з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «АМПУ», забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами

з найбільш наближеного до них регіону України, забезпечення економічного

та раціонального використання матеріальних і фінансових ресурсів підприємства та створення умов для підвищення продуктивності праці працівників

апарату управління ДП «АМПУ», враховуючи рапорт начальника служби

управління персоналом апарату управління Якимович К. І. від 22.12.2022 №753/10-01-16-р, було запроваджено в апараті управління ДП «АМПУ» зміни

в організації виробництва і праці шляхом зміни місць роботи працівників апарату управління ДП «АМПУ», які визначені за адресою: місто Київ, проспект Перемоги, 14, на інше місце роботи за адресою: місто Одеса, вулиця Ланжеронівська, 1.

У зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, визначеними у пункті 1 цього наказу, зокрема змінено з 17.01.2023 істотні умови праці працівників апарату управління ДП «АМПУ», перелік яких зазначено в додатку 1 до цього наказу, визначивши їх місце роботи за адресою: місто Одеса, вулиця Ланжеронівська, 1 (а. с. 38-39, т. 1).

Згідно з додатком 1 до наказу ДП «АМПУ» від 27.12.2022 № 135-10

до переліку працівників апарату управління підприємства входить, в тому числі позивач ОСОБА_3 (порядковий номер 6) - директор департаменту внутрішнього аудиту (а. с. 41, т. 1).

30.12.2022 року ОСОБА_3 було надано відповідне письмове повідомлення про наступну зміну істотних умов праці, з яким він був ознайомлений під підпис у цей самий день (а.с. 37, т. 1).

Також, 30.12.2022 провідним спеціалістом з питань персоналу сектору кадрової роботи служби управління персоналом апарату управління

ДП «АМПУ» Котовою Е., провідним економістом з праці сектору організації праці

та заробітної плати служби управління персоналом апарату управління ДП «АМПУ» Лебедь Л. та провідним інспектором з правових питань сектору кадрової

роботи служби управління персоналом апарату управління ДП «АМПУ» Петровським Р. було складено акт про те, що ОСОБА_3 повідомив/попросив надіслати йому на електронну адресу відскановану копію зачитаного повідомлення про наступну зміну істотних умов праці для ознайомлення

під особистий підпис, після чого він надішле від скановане повідомлення

з особистим підписом про ознайомлення (а. с. 173, т. 5).

16.01.2023 ОСОБА_3 висловив свою незгоду з переведенням в іншу місцевість шляхом зазначення відповідного напису на повідомленні: Зокрема наказ ДП «АМПУ» від 27.12.2022у № 135/10 уважає незаконним, необґрунтованим та таким, що грубо порушує законодавство України і його права. Водночас він категорично не згоден і відмовляється від переведення на роботу

в іншу місцевість (з міста Києва до міста Одеси) (а. с. 37, т. 1).

У цей самий день, 16.01.2023, начальником служби управління персоналом апарату управління ДП «АМПУ» Якимович К., директором юридичного департаменту Мельниковим Д. та провідним спеціалістом з питань персоналу сектору кадрової роботи служби управління персоналом апарату управління

ДП «АМПУ» Котовою Е. було складно акт про те, що ОСОБА_3 на запитання,

чи надає він згоду або відмову продовжувати роботу у зв`язку зі зміною істотних умов праці, зазначив, що відмовляється від продовження роботи у зв`язку

із зміною істотних умов праці (в нових умовах), визначених наказом ДП «АМПУ» від 27.12.2022 № 135/10 «Про запровадження змін в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці» (а. с. 179, т. 5).

Наказом в. о. голови ДП «АМПУ» ОСОБА_4 від 17.01.2023 № 37-к «Про звільнення» було звільнено 17.01.2023 ОСОБА_3 , директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління підприємства, за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України (відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці). Підставою звільнення зазначено: наказ ДП «АМПУ» від 27 грудня 2022 року № 135/10 «Про запровадження змін в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці», повідомлення про наступну зміну істотних умов праці від 30.12.2022, акт від 16.01.2023 (а. с. 35, т. 1).

Згідно з листа голови Первинної профспілкової організації внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів ДП «АМПУ» Лелюха В. В. від 18.01.2023 №1/23 та протоколу зборів членів профспілки від 27.12.2019 вбачається,

що ОСОБА_3 з 27.12.2019 і по день складання цієї довідки (станом

на 18.01.2023) був обраним членом профспілкового комітету Первинної профспілкової організації внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів

ДП «АМПУ», а саме заступником голови профспілкового комітету (тобто обраний до складу виборних профспілкових органів). ДП «АМПУ» не зверталося

до профспілки для отримання попередньої згоди стосовно зміни умов трудового договору з ОСОБА_3 і така згода не надавалася. Також ДП «АМПУ»

не зверталося о профспілки для отримання попередньої згоди стосовно звільнення ОСОБА_3 і така згода не надавалася (а. с. 51, 73-76, т. 1).

Відповідно до інформації Міністерства розвитку громад, територій

та інфраструктури України від 13 березня 2023 року повноваження Наглядової ради ДП «АМПУ» припинені відповідно до наказу Міністерства інфраструктури

від 23 квітня 2022 року № 240 «Про деякі питання діяльності Наглядової ради

ДП «АМПУ»» (а. с. 150-151, 154-155, т. 2).

05.04.2023 ДП «АМПУ» звернулося до Первинної профспілкової організації внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів ДП «АМПУ» із поданням на погодження звільнення ОСОБА_3 , директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління ДП «АМПУ» за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України (а.с. 199-200, т. 6).

За результатами розгляду подання ДП «АМПУ» від 05.04.2023 № 999/10-01-16/Вих Первинна профспілкова організація внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів ДП «АМПУ» листом від 20.04.2023 № 5/23 визнала подання необґрунтованим та таким, що суперечить законодавству та порушує трудові права ОСОБА_3 . Відмовила підприємству у наданні згоди на звільнення ОСОБА_3 , директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління ДП «АМПУ» за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України (а. с. 207-217, т. 6).

Також, у матеріалах справи міститься подання ДП «АМПУ» від 26.06.2023, адресоване Первинній профспілковій організації внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів ДП «АМПУ», для погодження змін з 01.09.2023 істотних умов праці ОСОБА_3 , директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління ДП «АМПУ», визнавши його місце роботи за адресою: місто Одеса, вулиця Ланжеронівська, 1 (а. с. 5-7, т. 7).

У листі від 12.07.2023 № 9/23 Первинна профспілкова організація внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів ДП «АМПУ» повідомила підприємство, що профспілка вже обґрунтовано викладала свою позицію щодо змін істотних умов праці ОСОБА_3 . За умови згоди ОСОБА_3 на зміну місця роботи, або за умови вирішення питання з безконфліктним звільненням, профспілка не матиме заперечень щодо визначення з 01.09.2023 робочого місця директора департаменту внутрішнього аудиту за адресою:

АДРЕСА_2 (а. с. 111-112, т. 7).

Так, відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною 3 статті 32 КЗпП України визначено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

За змістом ч. 4 ст. 32 КЗпП України якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п. 6 ст. 36 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

На підставі ч. 3 ст. 1 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 року N 2136-IX у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Частиною 2 статті 3 Закону визначено, що у період дії воєнного стану норми ч. 3 ст. 32 КЗпП та інших законів України щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються.

Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору, кожна з яких є самостійною.

У п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

З точки зору закону при вирішенні такої категорії справ необхідно розмежовувати поняття зміни в організації виробництва і праці та зміна істотних умов праці.

Зміна істотних умов праці за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.11.2020 у справі № 333/5567/19 та від 11.09.2020 у справі № 215/2330/19.

Водночас, вирішуючи питання щодо застосування норми ч. 3 ст. 32 КЗпП України, Верховним Судом у постанові від 16.01.2019 у справі №582/1002/15 викладено правовий висновок про те, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки у тому випадку, якщо буде доведено наявність змін в організації виробництва і праці.

Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

У постанові Верховного Суду в справі № 215/4817/17 від 04.12.2019 щодо звільнення на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України визначено, що під змінами в організації виробництва і праці слід розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних і соціальних показників, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов.

Поняття істотних умов праці викладено в ч.3 ст. 32 КЗпП України, згідно з якою істотними умовами праці є зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших.

Перелік істотних умов праці, передбачений у ч.3 ст. 32 КЗпП України, не є вичерпним і може доповнюватися стосовно кожного конкретного випадку.

Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» навів приклади можливих змін, а саме: раціоналізація робочих місць, уведення нових форм організації праці, зокрема, перехід на бригадну форму організації праці і, навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо.

Під змінами в організації виробництва і праці варто розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних та соціальних показників, запобігання банкрутству і масовому вивільненню працівників та збереження кадрового потенціалу в період тимчасових зупинок у роботі, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов.

Змінами в організації виробництва і праці слід вважати також удосконалення систем заробітної праці, нормування праці, ліквідацію шкідливих робіт, раціоналізацію робочих місць після їх атестації тощо.

Будь-які зміни умов трудового договору повинні відбуватися з дотриманням норм трудового законодавства та не порушувати прав працівників.

У зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Так, як вже зазначалося вище, за змістом наказу ДП "Адміністрація морських портів України" № 135/10 від 27.12.2022 "Про запровадження змін в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці" в апараті управління підприємства запроваджено зміни в організації виробництва і праці.

У зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці змінено з 17.01.2023 істотні умови праці працівників апарату управління, а саме: визначено їх робочі місця за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1.

Разом з тим, за відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб, підприємців та громадських формувань офіційна адреса відповідача станом на день звільнення позивача залишилася АДРЕСА_1 .

При цьому, м. Київ не відноситься та не відносився на день звільнення ОСОБА_3 до району активних бойових дій, що підтверджується Наказом Міністерства реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 "Про затвердження переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією".

Також, слід зауважити, що 14.09.2022 наказом ДП "АМПУ" № 306-к "При припинення простою та запровадження дистанційної роботи" припинено з 16.09.2022 простій встановлений наказом № 84-к для ОСОБА_3 та інших працівників, зазначених у Додатку до цього наказу, та запроваджено з 16.09.2022 дистанційну роботу, тимчасово, на період дії воєнного стану.

Водночас, доказів припинення дистанційного режиму роботи станом на день звільнення позивача матеріали справи не містять.

Тобто, станом на 17.01.2023 у відповідача були відсутні передумови та законні підстави для переводу позивач за наказом № 37-к на роботу в іншу місцевість.

Більш того, про те, що на день звільнення ОСОБА_3 останнім виконувалися покладені на нього обов`язки Директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління в дистанційому режимі свідчить і наказ відповідача № 277-к від 16.06.2023 "При припинення дистанційної роботи", відповідно до якого ОСОБА_3 з 19.06.2023 припинено дистанційну роботу, запроваджену наказом ДП "АМПУ" від 14.09.2022 № 306-к.

При цьому наказ відповідача № 277-к від 16.06.2023 "Про припинення дистанційної роботи" містить посилання на наказ відповідача від 17.05.2023 № 234-к "Про організацію праці в апараті управління ДП "АМПУ", згідно з яким дистанційна робота на підприємстві ДП "АМПУ" як така були припинена лише з 01.06.2023, тобто понад через п`ять місяців після звільнення ОСОБА_3 .

Таким чином, враховуючи вищевстановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в діяльності відповідача були відсутні зміни в організації виробництва і праці, які могли стати наслідком запровадження змін в істотних умовах праці позивача, якими відповідач вважає переведення працівників на роботу в іншу місцевість разом з підприємством.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбаченими пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Згідно з ч. 3 ст. 41 КЗпП України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів),Ю його керівників, профспілкового представника, крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).

Передбачена ч. 3 ст. 252 КЗпП України та ч. 3 ст. 41 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" гарантія про обов`язкове отримання роботодавцем попередньої згоди виборного органу, а також вищого виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника, який є членом виборного органу перинної профспілкової організації підприємства, установи, організації, розповсюджується на випадки його звільнення на підставі п. 6 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Разом з тим, у період дії воєнного стану норми статті 43 КЗпП України не застосовуються крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів (ч. 2 ст. 5 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану").

Як вбачається з матеріалів справи, з 27.12.2019 ОСОБА_3 був обраним членом профспілкового комітету Первинної профспілкової організації внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів ДП "АМПУ", а саме заступником голови профспілкового комітету (тобто обраний до складу виборних профспілкових органів).

У свою чергу, як вірно встановлено судом першої інстанції, ДП "АМПУ" не зверталося до профспілки для отримання попередньої згоди, як стосовно зміни умов трудового договору, так і стосовно звільнення ОСОБА_3 така згода не надавалася.

Як вбачається, під час розгляду справи судом, відповідач 05.04.2023 звернувся до Первинної профспілкової організації внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів державного підприємства «Адміністрація морських портів України» із поданням про надання згоди на звільнення ОСОБА_3 .

За результатами розгляду подання ДП «АМПУ» від 05.04.2023 № 999/10-01-16/Вих Первинна профспілкова організація внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів ДП «АМПУ» обгрунтовано відмовила роботодавцю-відповідачу у наданні згоди на звільнення позивача листом "Про результати розгляду подання ДП "АМПУ" від 05.04.2023 № 999/10-01/16/Вих від 20.04.20203 № 5/23, з детальним правовим обгрунтуванням такої відмови.

Посилання відповідача на те, що підприємство не було обізнано про те, що позивач на день звільнення 17.01.2023 був обраним членом профспілкового комітету профспілкової організації, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, Первинна профспілкова організація внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів державного підприємства "Адміністрація морських портів України" ще до зміни умов трудового договору та звільнення ОСОБА_3 листами від 17.12.2020 №2 (вх.2650/10 ВХ від 17.12.2020), від 17.12.2020 и№ 3 (вх. 2651/10 ВХ від 17.12.2020), від 24.01.2020 № 8 (вх. № 166/10/Вх від 24.01.2020) повідомляла членство у профспілці.

При цьому, у листі Первинної профспілкової організації внутрішніх аудиторів, контролерів та ревізорів державного підприємства "Адміністрація морських портів України" від 17.01.2020 № 5 (вх. 111/10/вх) прямо вказується, що ОСОБА_3 входить до складу профспілкового комітету і звертається увага роботодавця ДП "АМПУ`на положення ст. 41 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" і наголошувалося на необхідності погоджувати з профспілковою організацією зміну умов трудового та звільнення членів профспілкового комітету.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що звільнення позивача з роботи було проведено з порушенням вимог закону, та, як наслідок, правомірно задовольнив позовні вимоги позивача про визнання незаконним наказу ДП "АМПУ" № 37-к від 17.01.2023 "Про звільнення", поновлення його на посаді Директора департаменту внутрішнього аудиту апарату управління ДП "АМПУ" з 17.01.2023 та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 347905,36 грн., за вирахуванням визначених законом податків і зборів.

При цьому, слід наголосити, що обгрунтовано визначений судом першої інстації розмір середнього заробітку відповідачем фактично визнано, оскільки апеляційна скарга не містить доводів на його спростування.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо незаконності рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи позивача стосовно незаконності рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, з огляду на наступне.

Так, звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для задоволення позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, посилався на те, що наказом від 18.02.2022 № 76-к посадовий оклад директора департаменту внутрішнього аудиту був встановлений у розмірі 90000,00 грн.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, будь-яких належних та допустимих доказів того, що вказаний наказ видавався на підприємстві, матеріали справи не містять.

За вказаних обставин, а також враховуючи вимог положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України правильним є висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав вважати про неправильність нарахування позивачу заробітної плати з лютого 2022 року та наявності заборгованості підприємства перед ним.

За вказаних обставин, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду - без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", треті особи: Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, виконуючий обов`язки голови Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" ОСОБА_4, Первинна профспілкова організація контролерів та ревізорів Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 26липня 2024 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В Кафідова