справа № 274/6983/22
провадження № 2/0274/72/24
Рішення

Іменем України

15.07.2024 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області у складі: судді Вдовиченко Т.М., за участі секретаря судового засідання - Рудич М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Бердичеві Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживачів, визнання дій неправомірними, зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості за кредитом, визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором, визнання припиненою іпотеки, зняття заборони за відчуження та стягнення переплачених коштів -

в с т а н о в и в :

02.12.2022 ОСОБА_1 , в особі свого представника - адвоката Гуменюка О.В., звернулась до суду з позовом до АТ КБ "Приватбанк", у якому просила з урахуванням уточненої позовної заяви від 02.02.2024:

- визнати неправомірними дії АТ КБ "Приватбанк" по односторонній зміні відсоткової ставки за кредитним договором №ZRSWGK від 12.11.2007, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ "Приватбанк", а саме: 05.11.2008 з 11,04% на 13,083%, з 19.07.2010 до 12,583%;

- зобов`язати АТ КБ "Приватбанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK від 12.11.2007, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ "Приватбанк" за базовою ставкою в розмірі 11,04% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, відрахуванням неправомірно збільшення тіла кредиту, а також зарахуванням сплаченої комісії (винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, щомісяця в період сплати) на інші кредитні платежі згідно встановленого в кредитному договорі порядку;

- визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором №ZRSWGK від 12.11.2007, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ "Приватбанк", у зв`язку із повним виканням;

- визнати припиненою іпотеку за договором іпотеки №ZRSWGK від 12.11.2007, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ "Приватбанк", предметом якого є квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим зняти заборону на відчуження майна;

- стягнути з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 переплачені кошти за кредитним договором №ZRSWGK від 12.11.2007, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ "Приватбанк", в сумі 18513,65 доларів США в еквіваленті по курсу НБУ на дату здійснення платежу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.11.2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір №ZRSWGK зі сплатою 11,04% річних на залишок кредиту строку до 12.11.2027.

В забезпечення виконання кредитного договору між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (наразі АТ КБ «Приват Банк») було укладено договір іпотеки №ZRSWGK від 12.11.2007 року, предметом якого стала квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

05.11.2008 банком збільшено процентну ставку до 13,083%, 19.07.2010 зменшено відсоткову ставку до 12,583%, вважає дії АТ КБ «Приват Банк» щодо односторонньої зміни базової відсоткової ставки з 11,04% на 13,083% (з 05.11.2008) та на 12,583% (19.07.2010) є неправомірними.

26.10.2022 з виписки по кредитному договору позивачці стало відомо про незаконно отриману комісію за нікчемною умовою договору, неправомірне збільшення тіла кредиту та відсутність інформації про відсоткову ставку за кредитом. Загальна заборгованість за кредитом становила 9792,55 доларів США.

Враховуючи нікчемність умови кредитного договору №ZRSWGK від 12.11.2007 року, згідно якої здійснюється стягнення комісії, вбачається необхідність перерахунку заборгованості за кредитом.

Із наданого банком розрахунку заборгованості позивачка дізналася також про збільшення тіла кредиту в загальному розмірі на 1012,91 доларів США. Також в період збільшення тіла кредиту, на відповідну суму поряд основного платежу здійснювався додатковий платіж клієнта, тобто банк збільшував тіло кредиту за рахунок сплачених нею коштів.

Зважаючи на неправомірне збільшення банком в односторонньому порядку відсотків за кредитом, тіла кредиту, неправомірне утримання комісії та здійснення нею щомісячних платежів у більшому розмірі вбачається дострокове виконання нею основного зобов`язання.

Внаслідок неправомірних нарахувань по кредиту та понаднормової сплати кредитних платежів позивачка вважає, що переплатила банку кошти в сумі 18701,34 доларів США.

З метою досудового врегулювання спору позивачка 02.11.2022 року звернулася в АТ КБ «Приват Банк» із заявою про здійснення перерахунку заборгованості за кредитним договором, в якій просила зарахувати неправомірно утриману комісію одноразово в день видачі кредиту та щомісяця в період сплати загальним розміром 7676 доларів США, в рахунок погашення основної заборгованості та відсотків за кредитом; припинення іпотеки за договором іпотеки №ZRSWGK від 12.11.2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», предметом якого стала квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку із чим зняти заборону на відчуження майна та повернення їй переплачені за кредитом коштів в сумі 18701,34 доларів США, проте її вимога задоволена не була, тому вона вимушена звертатися до суду із даним позовом.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.12.2022 позовну заяву залишено без руху ( а.с. 42-44).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19.12.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження ) а.с. 47-48).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 07.02.2023 за клопотанням сторони позивачки призначено судову фінансово-економічну експертизу, провадження у справі зупинено ( а.с. 68-71).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 03.04.2023 відновлено провадження у справі в зв"язку з надходженням клопотання від судового експерта (а.с. 76).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 27.04.2023 за клопотанням експерта витребувано додаткові доказу у справі ( а.с. 81-83).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 30.05.2023 матеріали цивільної справи повторно направлено на експертизу, провадження у справі зупинено ( а.с. 118-119).

19.12.2023 року на адресу Бердичівського міськрайонного суду надійшов висновок експерта від 22.11.2023 року № 22/23 від 22.11.2023 року ( а.с. 122).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 20.12.2023 провадження у справі відновлено ( а.с. 149).

02.02.2024 року представником позивачки адвокатом Гуменюком О.В. на адресу суду подано заяву про уточнення позовних вимог ( а.с. 151,153-157).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 20.03.2024 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про направлення до ТОВ " Центр судових експертиз " Норма" матеріалів цивільної справи на доопрацювання висновку № 22/23 від 22.11.2023 року ( а.с. 174,178-180).

Прокольною ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 20.03.2024 року закрито підготовче засідання ( а.с. 175-177).

Сторони в судове засідання не з"явилися, представниками сторін ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на адресу суду скеровані клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Представник позивача - адвокат Гуменюк О.В. в судовому засіданні 25.04.2024 року підтримав позовні вимоги з підстав зазначених в позові, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача - адвокат Ляхов О.В. в судовому засіданні 25.04.2024 року заперечив проти задоволення позовних вимог.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 12.11.2007 року між ЗАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №ZRSWGK.

Згідно п. 7.1. договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі через касу на строк з 12.11.2007 по 12.11.2027 включно, у вигляді не поновлювана лінія (кредит) у розмірі 20000,00 доларів США для придбання нерухомості, а також 5200,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.10 даного договору та періодом сплати вважати період з 1 по 5 число кожного місяця.

Відповідно до п.2.1.4. договору банк зобов`язується забезпечувати позичальника консультаційними послугами з питань виконання договору.

Відповідно до п.7.3 зазначеного договору забезпеченням виконання позичальником зобов`язань зо договором виступає іпотека 4-кімнатної квартири загальною площею 83, 00 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , згідно договору про іпотеку від 12.11.2007 (а.с.10-12,14-16).

Згідно додатку №1 до кредитного договору №ZRSWGK від 12.11.2007: початковий внесок - 20000,00 доларів США, річна процентна ставка - 11,04 %, щомісячна винагорода - 0,20%, разова винагорода за надання фінансового інструменту - 3,00% (а.с.13).

12.11.2007 між ЗАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 укладено договір особистого страхування №ZRSWLK та договір страхування майна №ZRSWGK (а.с.17-18).

01.06.2022 ОСОБА_1 звернулася в АТ КБ «Приват Банк» з заявою вих.494-ВБ щодо надання їй інформації про стан заборгованості за кредитом на дату звернення у вигляді відповідного детального помісячного розрахунку заборгованості з моменту укладення кредитного договору, а також виписку по рахунку, зважаючи на вчинення нею щомісячних проплат в більшому розмірі, ніж мінімальний визначений умовами договору. Згідно вказаної заяви ОСОБА_1 також вимагала надання інформації щодо відсоткової ставки за кредитом, а також щодо інформації про утримання з неї разової винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 3% від суми наданого кредиту та щомісячної винагороди в розмірі 0,20% від суми наданого кредиту (а.с.19).

Листом АТ КБ «Приват Банк» від 08.06.2022 року №20.1.0.0.0/7-220601/4635 на заяву ОСОБА_1 надана відповідь, згідно якої встановлено, що внаслідок зміни облікової ставки НБУ у банка виникло право збільшити відсоткову ставку по кредиту. Приймаючи до уваги, що з 30.04.2008 року банком не було змінено процентну ставку, - право на її підвищення залишається за банком. Враховуючи вищенаведене, згідно умов договору та відповідно до п.4 cm.11 З У «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 було направлено лист (повідомлення), щодо зміни відсоткової ставки за договором. Оскільки право банку збільшити процентну ставку шляхом надсилання відповідного повідомлення було реалізовано до набрання чинності ЗУ №661-VI від 12.12.2008 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банка змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", банк діяв відповідно до вимог укладеного договору та в рамках чинного законодавства України. Було змінено відсоткову ставку 05.11.2008 на 13,083%. 19.07.2010 банком було проведено зменшення відсоткової ставки до 12,583% (а.с.20).

15.06.2022 ОСОБА_1 подано скаргу до Національного банку України в зв`язку з тим, що їй не було надано банком інформацію про утримання з неї щомісячних комісійних платежів, розрахунок заборгованості за договором та виписку по її особовому рахунку (а.с.а.с.21-22).

26.10.2022 АТ КБ «Приват Банк» надано ОСОБА_1 виписку по кредитному договору №ZRSWGK від 12.11.2007 за період з 01.11.2007 по 26.10.2022, згідно якого залишок кредиту на 26.10.2022 - 10114,10 грн; залишок тілу кредиту на початок періоду - 20000,00 грн, залишок тілу кредиту на кінець періоду - 9792,55 грн., також згідно виписки з ОСОБА_1 утримувалась комісія, відсутня інформація про відсоткову ставку по якій нараховувалися відсотки за кредитом(а.с.23-31).

03.11.2022 року позивачкою на адресу АТ КБ " Приватбанк" подано заяву згідно якої остання просить банк припинити іпотеку за договором іпотеки № ZRSWGK від 12.11.2007 року та зняти заборону на відчуження майна ( а.с. 33).

02.11.2022 позивачкою проведено розрахунок кредитної заборгованості, який вказував на повне виконання нею зобов`язання перед АТ КБ «Приват Банк» та наявність переплати в розмірі 18701,34 доларів США (а.с.34-35).

Листом уповноваженої особи АТ КБ " Приватбанк" від 07.11.2022 року відмовлено позивачці в задоволенні запиту щодо перерахунку кредитного договору від 12.11.2007 року та зняття обтяження з нерухомості та повернення коштів ( а.с. 36).

Згідно висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи по цивільній справі №274/6983/22 від 22.11.2023 №22/23 заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №ZRSWGK від 12.11.2007 повністю погашена та станом на 26.10.2022 виникла переплата у розмірі 18513,65 доларів США (а.с.123-146).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, з умов кредитного договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях для довершення житла, таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту.

Відповідно до п.3 ст.55 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до діючого законодавства в сфері надання кредитних послуг, банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов`язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб`єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст.55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 року, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Встановивши в кредитному договорі обов`язок позичальника, щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним.

Відповідно із абз.3 ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Також, слід зазначити, що оскільки надання кредиту є виконання зобов`язання банка за кредитним правочином, то така дія не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником.

Крім того, оскільки відкриття та введення позичкового рахунку у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам і публічно - правовим обов`язком самої кредитної установи (банку), то такі дії жодним чином не можуть розглядатися як послуги, що надаються клієнту -позичальнику.

Суд вважає, що комісію банку за обслуговування кредиту не можна вважати витратами позивачки за оформлення кредиту, оскільки такі витрати передбачені кредитним договором.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За таких обставин суд вважає, що умови кредитного договору, за якими позивачка повинна сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів"ці умови договору є недійсними.

Щодо неправомірного збільшення відсоткової ставки за кредитом:

Згідно п. 7.1 договору банк зобов`язався надати ОСОБА_1 грошові кошти зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з періодом сплати вважати період з 1 по 5 число кожного місяця. Відповідно до додатку №1 до кредитного договору річна процентна ставка становила 11,04% на залишок кредиту.

Відповідно до п.2.3.1 кредитного договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом, при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США більше ніж на 10% у порівняні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розмір відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки.

Листом АТ КБ «Приват Банк» від 08.06.2022 року зазначено, що банком було змінено відсоткову ставку 05.11.2008 на 13,083%, також, вказано, що банком було проведено зменшення відсоткової ставки 19.07.2010 року до 12,583%.

За змістом положень частини першої статті 651 ЦК України та частини третьої статті 653 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. В разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Разом з тим, жодного доказу надіслання вимоги про зміну відсоткової ставки із вказівкою про підставу такого збільшення, попри вимогу позичальника, вказану у листі від 01.06.2022 року, банком надано не було.

Належним доказом надіслання відповідного повідомлення є отримання позивачкою рекомендованого листа або її особистий підпис на вказаному повідомленні.

Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім`ї за умови пред`явлення ними документа, що посвідчує особу.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку, а тому, дії АТ КБ «Приват Банк» щодо односторонньої зміни базової відсоткової ставки з 11,04% на 13,083% (з 05.11.2008) є неправомірними.

Щодо зміни відсоткової ставки 19.07.2010 року до 12,583% відповідач в подальшому надав копію відповідного договору.

Разом з тим, даний доказ не надавався, а ні на неодноразове звернення позивачки , а ні на вимогу судового експерта, у зв`язку із цим ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 20.03.2024 року відповідачу було відмовлено у задоволенні клопотання про направлення справи для доопрацювання судової експертизи.

Частиною 1 ст.109 ЦПК України передбачено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Отже, зважаючи на бездіяльність відповідача у справі із врахуванням положень ч.1 ст.109 ЦПК України можна встановити дійсний розмір зобов`язання без врахування зміни відсоткової ставки19.07.2010 року до 12,583%.

При цьому в п.5 висновку експерта такий розмір заборгованості враховується за здійсненим банком розрахунком заборгованості в якому береться до уваги збільшення відсоткової ставки з 11,04% на 13,083% (з 05.11.2008 року) та до 12,583% з 19.07.2010 року.

Щодо неправомірного збільшення тіла кредиту.

Із наданого відповідачем розрахунку заборгованості вбачається збільшення тіла кредиту:

11.11.2008 року з 19645,28 доларів США до 19652,94 доларів США, тобто на 7,66 доларів США.

11.11.2009 року з 19385,97 доларів США до 19547,07 доларів США, тобто на 161,1 долар США.

11.11.2010 року з 19098,3 доларів США до 19263,46 доларів США, тобто на 165,16 долари США.

11.11.2011 року з 18755,26 доларів США до 18918,57 доларів США, тобто на 163,31 долар США.

09.11.2012 року з 18372,18 доларів США до 18532,7 доларів США, тобто на 160,52 долари США.

11.11.2013 року з 17931,81 доларів США до 18092,23 доларів США, тобто на 160,42 долари США.

11.11.2014 року з 17431,47 доларів США до 17519,01 доларів США, тобто на 87,54 долари США.

11.11.2015 року з 16862,9 доларів США до 16919,99 доларів США, тобто на 57,09 долари США.

11.11.2016 року з 16224,68 доларів США до 16274,97 доларів США, тобто на 50,11 долар США.

Загальна сума збільшення тіла кредиту становить 1012,91 долар США.

Відповідно до п.2.1.3 кредитного договору встановлювався порядок перерахунку відповідачем страхових платежів клієнта відповідно до договорів страхування.

Так, 12.11.2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» укладено договір страхування майна №ZRSWGK від 12.11.2007 на строк до 11.11.2008 року.

Крім того, 12.11.2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» укладено договір особистого страхування №ZRSWLK від 12.11.2007 на строк до 11.11.2008 року.

Із виписки по кредитному рахунку вбачається, що в період збільшення тіла кредиту, на відповідну суму поряд основного платежу здійснювався додатковий платіж позивачки.

Зокрема : 02.11.2009-11.11.2009 року тіло кредиту збільшилося на 161,1 долар США, при цьому спостерігається додатковий платіж позивачки 1.12.2009 року на 161,1 долар США.

01.11.2010-11.11.2010 року тіло кредиту збільшилося на 165,16 долар США, додатковий платіж позивачки 01.12.2010 року на 166 долар США;

02.11.2011-11.11.2011 року тіло кредиту збільшилося на 163,31 долар США, додатковий платіж позивачки 01.12.2011 року на 165,02 долар США;

05.11.2012-09.11.2012 року тіло кредиту збільшилося на 160,52 долар США, додатковий платіж позивачки 06.12.2012 року на 161 долар США;

05.11.2013-11.11.2013 року тіло кредиту збільшилося на 160,42 долар США, додатковий платіж позивачки 02.12.2013 року на 161 долар США;

05.11.2014-11.11.2014 року тіло кредиту збільшилося на 87,54 долар США, додатковий платіж позивачки 01.12.2014 року на 88 долар США;

05.11.2015-11.11.2015 року тіло кредиту збільшилося на 57,09 долар США, платіж позивачки 05.01.2016 року на 327,09 долар США, замість 270 доларів США, тобто більше на 57,09 долар США.;

04.11.2016-11.11.2016 року тіло кредиту збільшилося на 50,11 долар США, платіж позивачки 04.01.2017 року на 320,11 долар США, замість 270 доларів США, тобто більше на 50,11 долар США.

З огляду на це вбачається, що відповідач збільшував тіло кредиту за рахунок сплачених позивачкою коштів.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

В порушення чинного законодавства відповідачем було включено пункт 7.1. кредитного договору згідно якого із позивачки стягувалась плата за надання фінансового інструменту, яка нараховується щомісячно, протягом всього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,2% від розміру кредиту (без врахування розміру відсотків, які позичальник повинен сплатити банку) та комісії за розрахунки за цим договором, яка складає 3% від суми кредиту і сплачується одноразово на дату видачі/перерахування кредитних коштів.

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. При цьому банк нараховував, а позичальник сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним і підтримав ВСУ в Правовій позиції ВСУ у справі № 6-1746цс16.

Отже, із встановлених обставин, встановлено, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршання становища споживача.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Суд вважає, що банк, даними положеннями споживчого кредиту, включив положення які відповідно до ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживача» є несправедливими, так як містять умови про зміни у витратах. Крім того, враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування кредитними коштами збільшився.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №ZRSWGK від 12.11.2007 повністю погашена та станом на 26.10.2022 виникла переплата у розмірі 18513,65 доларів США .

Підстав для неприйняття до уваги вказаного висновку експерта суд не вбачає, оскільки відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» не спростовано висновків щодо відсутності заборгованості у відповідачки за кредитним договором №ZRSWGK від 12.11.2007 станом на 26.10.2022.

Тому суд приходить до висновку про припинення між сторонами правовідносин по кредитному договору №ZRSWGK від 12.11.2007 року у зв`язку з виконанням позивачкою зобов`язань за ним в повному обсязі.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про правомірність та обґрунтованість заявлених позивачкою вимог про визнання припиненими правовідносин за кредитним договором у зв`язку з належним виконанням зобов`язань, оскільки саме такий спосіб захисту порушеного права забезпечить належне його відновлення і, при цьому, не матиме місце порушень прав кредитора, якому повернуті кредитні кошти за судовим рішенням.

Судом встановлено, що для забезпечення виконання по кредитному договору №ZRSWGK від 12.11.2007 між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки, предметом якого виступила квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України).

За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформульовано Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16, також у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16 (провадження № 14-88цс19) міститься висновок про те, що зняття обтяження з нерухомого майна здійснюється безпосередньо судом, який розглядає спір про припинення іпотеки, а не шляхом покладення відповідного зобов`язання на державного реєстратора.

Установивши, що позивачка виконала свої зобов`язання за кредитним договором шляхом повного виконання судового рішення про дострокове стягнення з нього всієї суми заборгованості за цим договором, суд приходить до висновку про визнання зобов`язань за договором іпотеки припиненими, а також виключення обтяження нерухомого майна позивача з Державного реєстру іпотек.

Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 344/17498/20 (провадження № 61-17813св21).

Позивачкою також заявлено вимоги про стягнення надмірно сплачених нею коштів за кредитним договором №ZRSWGK від 12.11.2007.

Так, згідно з висновком експерта № 22/23 від 22.11.2023 року, ОСОБА_1 станом на 02.03.2017 року повністю погашено заборгованість за кредитним договором №ZRSWGK від 12.11.2007 та станом на 26.10.2022 виникла переплата у розмірі 18513,65 доларів США.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

В ході розгляду справи відповідач заявив клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частинами 4, 5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Така ж позиція викладена у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Із позовної заяви вбачається, що про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізналася із листа відповідача від 07.11.2022 року, яким було відмовлено у задоволені її заяви щодо проведення перерахунку заборгованості за кредитом.

При цьому, заявляючи вимоги про визнання припиненою іпотеки та зняття заборони на відчуження належного їй майна внаслідок повноцінного виконання зобов`язання станом на 02.03.2017 року позивачка тим самим заявляє негаторний позов.

В постанові ВС по справі №910/20607/17 зазначено, що позов про визнання недійсним договору іпотеки, зняття заборони відчуження та припинення обтяження є негаторним, що зумовлює застосування до спірних правовідносин ст. 391 ЦК України, а відтак, на позовні вимоги у цій справі позовна давність не поширюється.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2024 року по справі №496/1059/18 про визнання недійсним договору іпотеки та вилучення реєстраційних записів щодо нерухомого майна також урахувала власні висновки, викладені у пункті 34 постанови від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, про те, щодо позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, доки існує відповідне правопорушення.

Більш з тим у своїй постанові від 13.07.2022 року по справі №363/1834/17 ВП ВС (справа щодо нікчемності умов договору по стягненню комісії), дійшла до висновку, що задоволення вимоги боржника зобов`язати кредитора перерахувати заборгованість за договором (аналогічно, як і списати якусь її частину, якої стосується спір) може бути способом захисту права боржника на мирне володіння майном. Якщо він не має наміру сплачувати борг, бо не згоден із визначеним кредитором розміром, а кредитор на вимогу боржника суму заборгованості не перераховує та не звертається до суду за її стягненням, то боржник надалі одержуватиме від кредитора вимоги про сплату боргу у розмірі, визначеному кредитором, із яким боржник не погоджується. Це може провокувати останнього помилково, всупереч волі сплатити суму боргу.

Отже, ВС чітко визначає, що позовна давність не застосовується щодо вимоги про перерахунок заборгованості внаслідок застосування наслідків нікчемної умови договору та у негаторних позовах Іпотекодавців щодо усунення перешкод у користуванні своїм майном.

Відповідно до висновку експерта зобов`язання за кредитним договором були виконанні ОСОБА_1 в повному обсязі станом на 02.03.2017 року, після чого всі наступні платежі рахуються як неправомірно утримані банком, що вказує на те, що саме з 02.03.2017 року можливий початок застосування позовної давності до вказаної позовної вимоги.

02.04.2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким передбачається вдосконалення правових відносин у багатьох сферах життєдіяльності, які зазнали змін у зв`язку із поширенням коронавірусу COVID-19».

Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) доповнено пунктами 12-14 такого змісту: "12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

ВС ВП в постанові від 28.03.2018 року по справі №444/519/12 зазначив, що невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Відповідно до п.7.1 кредитного договору сплата періодичних платежів мала відбуватися з 1 по 5 число кожного місяця. Отже, у даній вимозі строк позовної давності може бути застосований лише щодо періодичного платежу по сплаті комісії в березні 2017 року, оскільки 3 річний строк позовної давності закінчується в квітні 2020 року, коли вони були продовжені змінами в законодавстві. Так, відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором позивачкою 03.03.2020 року був сплачений платіж по комісії в сумі 40 доларів США, а тому, щодо цього платежу суд застосовує позовну давність та стягує безпідставно отримані банком кошти в розмірі 18473,65 доларів США, в еквіваленті по курсу НБУ на дату здійснення платежу.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з статті 141 ЦПК України з АТ КБ"Приватбанк" на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 962,40 грн, а також 7582,21 грн. на користь держави з позовної вимоги щодо стягнення переплачених коштів за кредитним договором від 12.11.2007 року .

Керуючись ст.12-13,76-81,89,258,263-265,354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про захист прав споживачів, визнання дій неправомірними, зобов`язання здійснити перерахунок заборгованості за кредитом, визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором, визнання припиненою іпотеки, зняття заборони за відчуження та стягнення переплачених коштів - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії АТ КБ "Приватбанк" по односторонній зміні відсоткової ставки за кредитним договором №ZRSWGK від 12.11.2007, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ "Приватбанк", а саме: 05.11.2008 з 11,04% на 13,083%, з 19.07.2010 до 12,583%.

Зобов`язати АТ КБ "Приватбанк" здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором №ZRSWGK від 12.11.2007, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ "Приватбанк" за базовою ставкою в розмірі 11,04% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, відрахуванням неправомірно збільшення тіла кредиту, а також зарахуванням сплаченої комісії (винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, щомісяця в період сплати) на інші кредитні платежі згідно встановленого в кредитному договорі порядку.

Визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором №ZRSWGK від 12.11.2007, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ "Приватбанк", у зв`язку із повним виканням.

Визнати припиненою іпотеку за договором іпотеки №ZRSWGK від 12.11.2007, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ "Приватбанк", предметом якого є квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим зняти заборону на відчуження майна.

Стягнути з АТ КБ "Приватбанк" на користь ОСОБА_1 переплачені кошти за кредитним договором №ZRSWGK від 12.11.2007, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ "Приватбанк", в сумі 18473,65 доларів США в еквіваленті по курсу НБУ на дату здійснення платежу.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4962,40 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користьдержави судовий збір у розмірі 7664,65 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 25 липня 2024 року

Суддя: Т.М. Вдовиченко