Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/1345/24

Номер провадження 2/348/745/24

12 серпня 2024 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого-судді: Солодовнікова Р.С.,

при секретарі судового засідання: Нагорняк Г.М. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядкузагального позовного провадження в залі засідань Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Делятинська селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, третя особа: Надвірнянська державна нотаріальна контора Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту постійного проживання зі спадкоємцем на час відкриття спадщини та прийняття спадщини .

за участі заявника: ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, третя особа: Надвірнянська державна нотаріальна контора Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту постійного проживання зі спадкоємцем на час відкриття спадщини та прийняття спадщини.

В обґрунтування заяви посилається на те, що його батько, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Заріччя: Надвірнянського раону ІВано-Франківської області. Його мати, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в с.Заріччя Надвірнянського району Івано-Франківської області.

Після смерті батька ОСОБА_2 відкрилася спадщина на об`єкт нерухомості за місцем його постійного проживання на території с. Заріччя Надвірнянського району Івано-Фанківської області, спадкове майно складається з житлового будинку та обслуговуючих господарських будівель і споруд господарського призначення за адресою: АДРЕСА_1 .

Він є єдиним спадкоємцем за законом на спадщину, яка відкрилася після смерті батька ОСОБА_2 , а інші спадкоємці, які мали би право на спадкування за законом в першу чергу, відсутні.

Він звернувся до нотаріуса Надвірнянської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з проханням про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Однак нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії № 02-14/257 від 15.05.2024 року та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, так як зазначене не представляється можливим, оскільки він ОСОБА_1 пропустив встановлений законом шестимісячний строк на подачу в органи нотаріату заяви про прийняття спадщини і тому не вважаюся таким, що прийняв спадщину, поза як не був зареєстрований із батьком (спадкодавцем) за однією адресою на день відкриття спадщини та не подав заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

За свого життя його батько ОСОБА_2 зареєстрований і проживав у власному житловому будинку разом з його матір`ю ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 , будівництво якого батьки ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) спільно здійснювали від липня 1962 року згідно Свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР та затвердженого в травні 1962 р органом місцевого самоврядування Плану земельної ділянки с. Заріччя, які було оформлено на батькове ім`я .

В подальшому, згідно діючого на той час законодавства, Свідоцтво на право особистої власності на цей житловий будинок від 12.01.1990 року було видане виконавчим комітетом Надвірнянської районної ради Івано-Франківської області також на батькове ім`я, в той час як зазначений будинок був спільною сумісною власністю подружжя його батьків.

Тому, виходячи з вищенаведених норм КпШС України на час створення і оформлення права власності на будинок та норм СК України на

час спільного проживання в даному будинку його батьків, цей будинок та обслуговуюче господарство були їх спільною сумісною власністю подружжя.

Протягом 2006-2007 р. стан здоров`я обох батьків значно погіршилося, і тому на їх прохання в березні або квітні 2007 року йому довелося поселитися з батьками в АДРЕСА_1 для утримання саме будинку та здійснення необхідних робіт в господарстві, а також для утримання і підтримки обох батьків. Він доглядав та контролював за самопочуттям і станом здоров`я обох батьків. Батько ОСОБА_2 не міг без сторонньої допомоги, а мама сама вже не справлялася з роботою в господарстві. У зв`язку з чим він разом з дружиною переселилися до батьківського будинку в АДРЕСА_1 , де разом допомагали батькам у господарстві та їх підтримували їх необхідними коштами. Поселилися вони з дружиною в батьковому будинку в АДРЕСА_1 без офіційної реєстрації.

Після смерті батька він фактично прийняв спадщину, а сааме житловий будинок з обслуговуючими господарськими будівлями і спорудами господарського призначення в АДРЕСА_1 , позаяк ще до татової смерті постійно проживав у вказаному будинку разом з батьками, весь цей час користувався батьковим житловим будинком і утримував все господарство разом з будинком в належному стані власними коштами й працею.

Після батькової смерті він продовжив проживати в будинку, допомагаючи мамі ОСОБА_3 утримувати зазначений будинок, підтримуючи маму та все господарство матеріально і особистою працею. Але вже до п`яти місяців після смерті батька померла й ОСОБА_4 ..

Усі витрати на поховання обох батьків поніс він, так як є єдиним спадкоємець, позаяк нікого з інших близьких родичів не залишилося.

Стислий виклад позиції сторін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовну заяву в повному об`ємі з підстав, зазначених в позові. Просив встановити факт, постійного проживання його разом із спадкодавцем ОСОБА_2 , в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_5 та встановити факт прийняття таким чином ним, ОСОБА_1 , спадщини за законом на житловий будинок і обслуговуючими господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться на території Делятинської селищної територіальної громади за адресою: АДРЕСА_1 . Вказав, що він єдиний спадкоємець і йому треба прийняти спадщину.

Також ОСОБА_1 пояснив, що із народження постійно проживав із батьками в АДРЕСА_1 по день їх смерті. Після укладання шлюбу в 1985 році продовжив постійно проживати із батьками, і періодично проживав із дружиною ОСОБА_5 у АДРЕСА_2 . Чому не зареєстрував місце проживання не знає, підтверджуючих документів із селищної ради про те, що тривалий час постійно проживав із батьками не має.

Після смерті батька у 2007 році не подавав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, а після смерті матері у 2008 році,яка проживала із батьком, нотаріусу подав заяву, однак спадщину не оформив, по невідомим йому причинам.

Представник відповідача Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, рекомендованою кореспонденцією, про що свідчить розписка про вручення. Від представника поступила заява в якій просить справу слухати у відсутності їх предстаника.

Представник Надвірнянської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлялися належним чином, рекомендованою кореспонденцією, про що свідчить розписка про вручення.

Неявка представника третьої особи не перешкоджає розгляду справи.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 11.06.2024 р. по даній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17.07.2024 р. закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Суд, заслухавши пояснення позивача, показання свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов наступних висновків.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 в смт.Делятин Надвірнянського району ІВано-Франківської області. Його батьками є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 6-9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер в с. Заріччя: Надвірнянського району Івано-Франківської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , видане повторно 15.05.2024 року Надвірнянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Надвірнянському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла в с.Заріччя Надвірнянського району Івано-Франківської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , видане повторно 15.05.2024 року Надвірнянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Надвірнянському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с.12).

На час життя батьку заявника ОСОБА_2 належав житловий будинок з господарськими спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР та затвердженого в травні 1962 р. органом місцевого самоврядування Плану земельної ділянки с.Заріччя та технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 від 08.10.2013 року ОКП "Івано-Франківське ОБТІ" (а.с.14-16,17-19).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне йому майно.

Заявник ОСОБА_6 звернувся до нотаріуса Надвірнянської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції з проханням про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Однак нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії № 02-14/257 від 15.05.2024 року та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, так як ОСОБА_1 пропустив встановлений законом шестимісячний строк на подачу в органи нотаріату заяви про прийняття спадщини і тому не вважаюся таким, що прийняв спадщину, поза як не був зареєстрований із батьком (спадкодавцем) за однією адресою на день відкриття спадщини та не подав заяву про прийняття спадщини у встановлений законом строк. (а.с.10).

З довідки Делятинської селищної ради Зарічанського старостинського округу від 15.05.2024 року №120/01-3.1/06 встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 . Після смерті батьків є користувачем домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 19.06.2024 року № 77387714 встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 не заводилася (а.с. 32).

Мотиви з яких виходить суд та застовані норми права.

Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Тобто право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Частиною 1 ст. 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно).

Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом.

Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

Як випливає із п. 3.22, розділу 2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень зазначеної Постанови, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця.

Метою встановлення факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Відповідно до правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

З матеріалів справи випливає, що заявник ОСОБА_1 у встановлений законом строк не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Враховуючи те, що спадкодавець ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , то відповідно заявнику для прийняття спадщини необхідно довести факт постійного проживання протягом тривалого часу із спадкодавцем на час смерті.

Разом з тим, в ході судового розгляду такої обставини встановлено не було, оскільки суду на її підтвердження належних та допустимих доказів надано не було.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження факту спільного постійного проживання заявник просив допитати лише свідків.

Так, допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що вона із чоловіком ОСОБА_1 проживала з 1985 року разом із батьками, а з 1987-1988 року вона із чоловіком переїхали в м. Івано-Франківськ і проживали за адресою: АДРЕСА_4 , а на вихідних приїжджали до батьків.

Від допиту свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 заявник відмовився.

Враховуючи викладене, на підтвердження факту постійно проживання із спадкодавцем на час його смерті позивачем надані тільки показання свідка ОСОБА_5 , яка є його дружиною і зацікавленою особою у даній справі. Інших підтверджуючих доказів постійного проживання позивача у будинку батьків, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На переконання суду обставину про постійне місце проживання не можна довести лише показаннями свідків без надання інших доказів.

На підставі викладеного, суд вважає, що заявником беззаперечно не доведено факту постійного, безперервного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, у зв`язку з чим у задоволенні заяви ОСОБА_9 про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,відмовити.

Окрім вимоги про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем, заявником також заявлена вимога про встановлення факту прийняття спадщини.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року та в ухвалі № 505/2085/14ц від 14.09.2016 року Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Предметом заяви ОСОБА_1 визначив вимогу про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняття ним спадщини після померлого батька.

З огляду на викладене у задоволенні заяви в частині визнання факту прийняття спадщини має бути відмовлено, у зв`язку із застосуванням заявником способу захисту, який суперечить змісту частини третьої статті 1268 ЦК України.

Висновки суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, суд доходить висновку, що ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги заяви про встановлення певного юридичного факту, та застосування заявником способу захисту, який суперечить змісту частини третьої статті 1268 ЦК України, а тому у справі відсутні достатні правові підстави для задоволення заяви.

На підставі ст.ст. 293, 315-319 ЦПК України, суд керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 до Делятинська селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, третя особа: Надвірнянська державна нотаріальна контора Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту постійного проживання зі спадкоємцем на час відкриття спадщини та прийняття спадщини - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського Апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Вступна та резолютивна частини рішення суду постановлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 12.08.2024 року.

Повний текст рішення суду виготовлений 15.08.2024 року.

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Делятинська селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, юридична адреса: вул. 16 Липня, 273, Надвірнянського району, Івано-Франківська область, 78420.

Третя особа: Надвірнянська державна нотаріальна контора Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, юридична адреса: майдан Шевченка, 5, м.Надвірна Надвірнянського району, Івано-Франківська область, 78400.

Суддя Р.С. Солодовніков