П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2024 року м. Київ

Справа № 757/9353/24-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/11252/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко В.М., Поліщук Н.В.

за участі секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва, постановлену під головуванням судді Бусик О.Л. 08 квітня 2024 року в м. Київ, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2024 року позивач звернулась до суду із позовом про стягнення з відповідача грошових коштів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про зобов`язання вчинити дії - закрито.

Стягнуто із Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в сумі 4844,80 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.

Ухвала суду мотивована тим, що в процесі розгляду справи відповідач Банк поновив надання послуг позивачу за договорами банківського обслуговування та розблокував платіжні картки, що не заперечується позивачем. А тому враховуючи наведені обставини, суд прийшов до висновку про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. ст. 255 ЦПК України.

Що стосується вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу суд першої інстанції при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу у даній справі виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, та з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Враховуючи результат розгляду справи, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат, суд вважав, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу у сумі яка зазначена до відшкодування в даній справі не відповідає критеріям співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, та вбачав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 8000,00 грн витрат на правничу допомогу, що відповідає критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору та 4844,80 грн витрат з оплати судового збору.

Не погодився із вказаним судовим рішенням в частині стягнення судових витрат відповідач, представником Банку подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що в обґрунтування стягнення з Банку судових витрат у справі на користь позивача, суд послався на ч. 3 ст. 142 ЦПК України, однак представник вважає, що положення ч. 3 ст. 142 ЦПК України не можуть бути застосовані у разі закриття провадження у зв`язку із відсутністю предмета спора, а понесені позивачем витрати не підлягають відшкодуванню відповідачем у разі закриття провадження з цих підстав.

Зазначає, що ч. 3 ст. 142 ЦПК України визначено право позивача на відшкодування витрат лише у одному випадку, а саме при відмові позивача від позову, та якщо відмова від позову пов`язана саме у зв`язку із задоволенням вимог позивача.

Однак, в даній справі, позивач не відмовлявся від позову в порядку, передбаченому ст. 206 ЦПК України та не заявляв відповідного клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку із відмовою від позову, більш того у відповіді на відзив позивач також не заперечував проти заявленого Банком клопотання про закриття провадження з підстав відсутності предмету спору, як і не заперечував сам факт відсутності предмету спору.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не подавалось заяви про відмову від позову та відповідно до ухвали від 08 квітня 2024 року суд за клопотанням Банку закрив провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, вважає, що будь-які правові підстави, передбачені ч. 3 ст. 142 ЦПК України для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат відсутні.

Водночас, загальні правила розподілу витрат у разі закриття провадження у справі передбачені ст. 142 ЦПК України, якою взагалі не передбачено права позивача на відшкодування відповідачем судових витрат у разі закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що суд в порушення вимог ст. 142 ЦПК України, безпідставно стягнув з Банку на користь позивача понесені ними судові витрати, а саме судовий збір та витрати на правову допомогу, закриваючи провадження у справі з підстав відсутності предмету спору, оскільки процесуальним законом не передбачено відшкодування за рахунок відповідача судових витрат, понесених позивачем у такому випадку.

Представник також вказує на те, що суд безпідставно при закритті провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору не врахував положення ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та безпідставно стягнув з Банку судовий збір на користь позивача, в той час як законом передбачено у таких випадках повернення судового збору позивачу в повному обсязі з державного бюджету.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині стягнення з AT «Райффайзен Банк» на користь ОСОБА_1 витрат з оплати судового збору в сумі 4844,80 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення з AT «Райффайзен Банк» на користь ОСОБА_1 понесених нею судових витрат в повному обсязі.

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь AT «Райффайзен Банк» судові витрати, понесені у зв`язку із сплатою судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 3028,00 грн.

Також не погодилась із вказаною ухвалою суду в частині присудженого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 , її представником подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що суд постановив в цій частині ухвалу з порушенням норм процесуального права, зокрема ст. ст. 137, 141, 142 ЦПК України.

Вказує на те, що судом не було враховано, що зменшення витрат на професійну правничу допомогу можливе лише на підставі обґрунтованого клопотання іншої сторони та за наявності доводів про неспівмірність заявлених стороною до відшкодування витрат.

Проте відповідач не скористався своїм правом і не звернувся з обґрунтованим клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, з підстав їх неспівмірності, як встановлено ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України.

Натомість відповідач зазначив у відзиві, що «Банк залишає за собою право на надання заперечень проти стягнення таких витрат», які в подальшому так і не були подані. Відтак, за умови відсутності клопотання відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, поданого разом з доказами неспівмірності таких витрат, у суду першої інстанції були відсутні підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Також звертає увагу на те, що суд в оскаржуваному судовому рішенні не навів жодного обґрунтування для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, а обмежився лише загальною фразою про те, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, а критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору відповідає розмір витрат у сумі 8000,00 грн, однак жодних доводів на підтвердження цих тверджень не навів.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині присудженого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з АТ «Райффайзен Банк» на користь ОСОБА_1 247480, 32 грн витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представник Банку вказує на те, що всі доводи апеляційної скарги позивача щодо безпідставного зменшення судом першої інстанції розміру витрат на правову допомогу не заслуговують на увагу, оскільки позивач взагалі не наділена правом на відшкодування таких витрат за рахунок відповідача у разі закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору і оскаржувана ухвала в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог повністю. Також зазначає, що судом першої інстанції цілком правомірно було зменшено розмір витрат на професійну правничу допомогу з врахуванням критеріїв розумності, співмірності, обгрунтованості та пропорційності до предмета спору.

На підставі викладеного, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, та задовольнити апеляційну скаргу Банку.

У відзиві на апеляційну скаргу Банку, представник ОСОБА_1 заперечує проти задоволення апеляційної скарги відповідача та вважає її необгрунтованою, та зазначає, що суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача понесені позивачем судові витрати на підставі ч.3 ст. 142 ЦПК України.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Шабаровський Б.В. підтримав апеляційну скаргу подану ними, проти задоволення апеляційної скарги АТ «Райффайзен Банк» заперечував.

Представник АТ «Райффайзен Банк» - Оленченко О.Л. підтримала їх апеляційну скаргу та просила її задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечувала.

Перш за все, ухвала суду оскаржується сторонами лише в частині стягнення судових витрат. В іншій частині ухвала суду сторонами не оскаржується, а тому не становить предмет даного апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників, які з`явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів виходить з такого.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг апеляційним судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

У лютому 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до АТ «Райффайзен Банк», в якому просила: зобов`язати АТ «Райффайзен Банк» припинити блокування карткового рахунку НОМЕР_1 (ІВАN НОМЕР_2 ) і усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 грошовими коштами, що знаходяться на рахунку; зобов`язати АТ «Райффайзен Банк» припинити блокування поточного рахунку ІВАN НОМЕР_3 і усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 грошовими коштами, що знаходяться на рахунку; зобов`язати АТ «Райффайзен Банк» припинити блокування поточного рахунку ІВАN НОМЕР_4 і усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 грошовими коштами, що знаходяться на рахунку; зобов`язати АТ «Райффайзен Банк» припинити блокування поточного рахунку ІВАN НОМЕР_5 і усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні ОСОБА_1 грошовими коштами, що знаходяться на рахунку.

У квітні 2024 року від представника відповідача - Оленченко О.Л. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона вказувала на те, що Банк не чинив перешкоди у користуванні та розпорядженні коштами позивача, які знаходились на її рахунках в Банку, оскільки відповідно до умов договору банківського обслуговування позивач не була позбавлена права в будь-який момент закрити рахунки в Банку та отримати залишки коштів з рахунків, про що її було проінформовано, але позивач не скористалась своїм правом.

Представник відповідача також зазначала, що на момент подачі даного відзиву Банком відновлено надання послуг позивачу за договором банківського обслуговування та розблокована платіжна картка після надання позивачем (вже після подачі позову) усіх необхідних документів на запит Банку для підтвердження легальності джерел походження коштів, які надходили на рахунки позивача. Банк поновив надання послуг позивачу за договором банківського обслуговування та розблокував платіжну картку з 22 березня 2024 року після того, як позивачем 18 березня 2024 року були виконані обов`язки за договором та надані на запит банку додаткові документи на підтвердження джерел походження коштів. До надання вказаних документів у Банку не було підстав для поновлення обслуговування та розблокування платіжних карток позивача, та всі дії банку носили правомірний характер та відповідали умовам укладеного з позивачем договору банківського обслуговування.

Враховуючи, що на момент розгляду справи в суді предмет позову у даній справі відсутній і всі дії, про які просила позивач в позові є фактично вчиненими, є всі підстави для закриття провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

На підставі викладеного, просила закрити провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предметі спору. У разі відмови в закритті провадження у справі, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

08 квітня 2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він вказував на те, що відповідачем у відзиві не було спростовано доводи позовної заяви. Водночас, представник зазначав, що позивач не підтримує своїх вимог внаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову. З огляду на це, представник позивача посилаючись на положення ч. 3 ст. 142 ЦПК України просив стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 4844,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 247480,32 грн.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що в процесі розгляду справи Банк поновив надання послуг позивачу за договорами банківського обслуговування та розблокував платіжні картки, що не заперечувалось позивачем.

Що стосується вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу суд першої інстанції при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу виходив з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, та з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін та вважав, що заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу у сумі яка зазначена до відшкодування в даній справі не відповідає критеріям співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, та вбачав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 8000,00 грн витрат на правничу допомогу, що відповідає критеріям розумності, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору та 4844,80 грн витрат з оплати судового збору.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Згідно положень ч. ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частиною 3 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21, пункт 128).

Два підходи до порядку обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), передбачені статтею 30 Закону про адвокатуру, відрізняються у наступному - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, пункти 129-133).

Верховний Суд у справі № 922/3812/19 висловив позицію про те, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду від 30.01.2023 №910/7032/17).

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

З наведених обставин вбачається, що у відзиві на позовну заяву сторона відповідача вказувала на відсутність предмету спору, так як банківські рахунки були розблоковані.

Сторона позивача вказувала, що не підтримує заявлені позовні вимоги внаслідок їх задоволення відповідачем після пред`явлення позову. Проте позивачем не була здійснена заява про відмову від позову.

Суд першої інстанції закрив провадження у справі у зв`язку з фактичною відсутністю предмету спору. В цій частині ухвала суду не оскаржується, що свідчить про погодження сторін з таким судовим рішенням.

Виходячи з положень ч.3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову судові витрати не компенсуються. Водночас якщо причиною, через яку позивач відмовляється від позову, є фактичне задоволення його вимог відповідачем після пред`явлення позову, то суд в такому випадку, проте лише за наявності відповідної заяви позивача, присуджує стягнення понесених останнім витрат у справі з відповідача.

При цьому процесуальним законодавством не визначено процесуальних дій суду у разі не підтримання позивачем позовних вимог внаслідок їх задоволення відповідачем після пред`явлення позову за відсутності заяви про відмову від позову. Проте, відсутність підтримання позивачем вимог позову внаслідок їх задоволення відповідачем після пред`явлення позову унеможливлює подальший розгляд справи. При цьому вказана заява не може трактуватись як відмова позивача від позову, оскільки таке волевиявлення не здійснено, а відмова від позову тягне за собою юридичні наслідки.

А тому доводи апеляційної скарги Банку про те, що положення ч. 3 ст. 142 ЦПК України не можуть бути застосовані у разі закриття провадження у зв`язку із відсутністю предмета спора, а понесені позивачем витрати не підлягають відшкодуванню відповідачем у разі закриття провадження з цих підстав, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає.

У разі не підтримання позовних вимог позивачем внаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, положення ч.3 ст. 142 ЦПК України надають позивачу право на стягнення понесених ним витрат з відповідача.

А тому слід погодитись з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача суми судових витрат. При цьому не можна прийняти до уваги посилання сторони відповідача на положення Закону України «Про судовий збір», оскільки вказані положення Закону вирішують питання повернення судового збору з державного бюджету, а не питання компенсації судових витрат сторонам.

Представник позивача при подачі позову в позовній заяві вказав попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач поні і очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, який становить 244844,80 грн, та складається із судового збору - 4844,80 грн, та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі - 240000,00 грн.

Також при подачі відповіді на відзив представник позивача вказав, зокрема, на те, що позивач не підтримує своїх вимог внаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, та посилаючись на положення на положення ч. 3 ст. 142 ЦПК України просив стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 4844,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 247480,32 грн.

На підтвердження понесених судових витрат, представник позивача до відповіді на відзив долучив:

копію договору про юридичні послуги (надання професійної правової допомоги) №2075-23 від 06 вересня 2023 року укладеного між ОСОБА_1 та адвокатським об`єднанням «Юридична фірма «Василь Кісіль та Партнери»;

копію договору про юридичні послуги (надання професійної правничої допомоги) №2075-2 від 11 грудня 2023 року, який включає спеціальні умови та є невід`ємною частиною Договору про юридичні послуги (надання професійної правової допомоги) №2075-23 від 06 вересня 2023 року. Відповідно до п.6 вказаного договору, гонорар є фіксованим. Розмір гонорару за надання юридичних послуг (професійної правничої допомоги) з підготовки (складення) процесуальних документів, представництва інтересів клієнта у Печерському районному суді м. Києва у справі, за обсяг послуг і робіт, вказаний у п.5 Договору, становитиме суму у гривні, еквівалентну 5000,00 євро за курсом НБУ на дату виставлення рахунку, не враховуючи ПДВ. Частина гонорару у розмірі 3000,00 євро, підлягає сплаті клієнтом авансом в якості передоплати протягом 5 днів з дня отримання клієнтом рахунку ВКП. Сума гонорару не включає ПДВ і витрати.

рахунок № 2359 від 18 грудня 2023 року на передплату за надання юридичних послуг з підготовки і подачі позову, збору доказів, складання інших процесуальних документів, представництва інтересів клієнта у Печерському районному суді м. Києва на суму 145843,92 грн (121536,60 грн гонорар, ПДВ 24307,32 грн);

акт виконаних робіт від 05 квітня 2024 року, відповідно до якого були надані такі послуги: підготовка і подача позову, збору доказів, складання інших процесуальних документів, представництво клієнта у Печерському районному суді м. Києва у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк», вартістю 145834,92 грн;

платіжну інструкцію про сплату ОСОБА_1 на користь АО «ЮФ «Василь Кісіль і Партнери» 145843,92 грн з призначенням платежу (Рахунок 2359 Справа за позовом Клієнта до Райффайзен Банк»);

рахунок № 2359/1 від 05 квітня 2024 року на передплату за надання юридичних послуг з підготовки процесуальних документів, представництва інтересів клієнта в Печерському районному суді м. Києва у справі №757/9353/24-ц на суму 101636,40 грн грн (84697,00 грн гонорар, ПДВ 16939,40 грн);

акт виконаних робіт від 05 квітня 2024 року, відповідно до якого були надані такі послуги: підготовки процесуальних документів, представництва інтересів клієнта в Печерському районному суді м. Києва у справі №757/9353/24-ц, вартістю 101636,40 грн; грн;

платіжну інструкцію від 06 квітня 2024 року про сплату ОСОБА_1 на користь АО «ЮФ «Василь Кісіль і Партнери» 101636,40 грн з призначенням платежу (Рахунок 2359/1 від 05 квітня 2024 року за надані юридичні послуги);

детальний опис робіт (послуг), виконаних адвокатами АО «ЮФ «Василь Кісіль і Партнери» в інтересах ОСОБА_1 у справі №757/9353/24-ц від 08 квітня 2024 року: підготовка та подача позовної заяви до Печерського районного суду м. Києва (16 год); вивчення ухвали Печерського районного суду м. Києва від 28 лютого 2024 року про відкриття провадження у справі (0,2 год); ознайомлення із матеріалами справи у Печерському районному суді м. Києва (1,8 год); вивчення, юр. аналіз відзиву відповідача (3 год), загалом 21 год;

ордер на надання правничої (правової) допомоги;

копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу та вказав на те, що позивачем не долучено жодного доказу на понесення ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 240000,00 грн, не надав договору про надання правничої допомоги та не обгрунтував розмір витрат, обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, а тому вважали, що вказаний розмір судових витрат не може бути стягнутий з банку з огляду на його недоведеність, неспівмірність, безпідставність та відсутність доказів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про зобов`язання вчинити дії - закрито. Стягнуто із Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в сумі 4844,80 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про розподіл витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу, взявши до уваги надані стороною докази надання такої допомоги, керуючись такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, дійшов висновку про те, що визначений стороною позивача розмір витрат на професійну правничу допомогу, в розмірі 247480,32 грн, є явно завищеним, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, та такі витрати не мають характеру необхідних і не є співрозмірні із виконаною роботою.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про необхідність покладення на відповідача АТ «Райффайзен Банк» компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем в розмірі 8000,00 грн, суд апеляційної інстанції вважає законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що за умови відсутності клопотання відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, поданого разом з доказами неспівмірності таких витрат, у суду першої інстанції були відсутні підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, відхиляються апеляційним судом, оскільки відповідач у відзиві на позовну заяву вказав на те, що позивачем не долучено жодного доказу на понесення ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 240000,00 грн, не надав договору про надання правничої допомоги та не обгрунтував розмір витрат, обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, а тому вважали, що вказаний розмір судових витрат не може бути стягнутий з банку з огляду на його недоведеність, неспівмірність, безпідставність та відсутність доказів. Отже, відповідач виразив свою незгоду з заявленим позивачем розміром витрат на правову допомогу та навів своє обгрунтування.

Крім того, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Саме такі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивач судових витрат на підставі ч.3 ст. 142 ЦПК України та щодо наявності підстав для зменшення їх розміру.

Доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційні скарги не містить. А отже апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 08 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 29 липня 2024 року.