Справа №504/613/24
Провадження №2/504/1502/24
Комінтернівський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2024с-ще Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенка В.К.,

секретаря Завади Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, смт. Доброслав, цивільну справу уточненим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна набутого подружжям за час шлюбу, виділ в натурі, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , яким просила суд поділити спільне нерухоме майно, що набуто подружжям за час шлюбу, вирішити питання судового збору.

Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.02.2024 року відкрито провадження у справі.

Сторони подали письмові заяви про розгляду справи у свою відсутність, просили поділити між ними набуте майно.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку:

22.01.1976 року сторони уклали шлюб, що встановлено судом зі змісту свідоцтва про шлюб від 22.01.1976 року серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 на підставі довідки з погосподарської книги № 309/09-03, яка видана 25.08.2021 року виконавчим комітетом Южненської міської ради Одеської області набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 68,8 кв.м., житловою площею 18,0 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (сорок чотири), і складається з: літ. «А» - житловий будинок, літ. «а» - прибудова, літ. «Б» -навіс, літ. «В»- котельня, літ. «Г» -вбиральня, літ. «Д» - погріб, літ. «Е» - літня кухня, літ. «Ж» - гараж, літ. «З» - навіс, літ. «И» - сарай, літ. «К» - сарай, літ. «Л» - комора, літ. «М» - навіс, літ. «Н» - навіс, літ. «О» - комора, літ. «П» - гараж, літ. «Р» - літня кухня, літ. «С» - комора, літ. «Т»- душ, № 1-5 огорожа, І- цистерна, ІІ брукування, що встановлено судом зі змісту інформаційної довідки № 364165632 від 01.02.2024 року.

На час розгляду цієї справи відомості про розірвання цього шлюбу у суду відсутні.

На підставі рішення Сичавської сільської ради Одеської області від 25.03.1994 року ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку площею 0,250 га., цільове призначення «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (сорок чотири), кадастровий номер :02:001:0467.

Між сторонами не досягнуто порядку поділу майна набутого подружжям за час шлюбу.

Згідно висновку складеного 18.07.2023 року ФОП ОСОБА_3 за технічними показниками житловий будинок може бути поділений на дві рівні частини:

Перша частина: група приміщень № 1 житлового будинку літ. «А», а саме 1-2 коридор, 1-3 житлова, 1-4 санвузол, з частиною прибудови літ «а», а саме 1-1 тамбур, загальною площею 34,4 кв.м, житловою 22,7 кв.м., літ. «Б» -навіс, літ. «И» - сарай, літ. «К» - сарай, Л» - комора, , літ. «О» - комора, літ. «С» - комора, навіс літ. «З», навіс літ. «М», літня кухня літ. «Р», огорожі № 1-5, хвіртка № 2, частина вимощення ІІ.

Друга частина: група приміщень № 2 житлового будинку літ. «А», а саме 2-2 коридор, 2-3 житлова, 2-4 житлова, з частиною прибудови літ «а», а саме 2-1 тамбур, 2-5 санвузол, загальною площею 34,4 кв.м, житловою 22,7 кв.м., котельня літ. «В», вбиральня літ. «Г», погріб - літ. «Д», літня кухня - літ. «Е», літ. «Н» -навіс, літ. «Т» - душ, літ. «Ж» - гараж, літ. «П» - частина огорожі № 1, частина вимощення ІІ.

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень СК України, з урахуванням відповідних положень ЦК України, цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Оскільки позивач посилається на те, що спірний житловий будинок було побудовано у період з 1976 року по 1990 рік, а зареєстроване право власності було у 2021 році, суд при вирішенні спору застосовує норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) та Сімейного кодексу України.

З урахуванням зазначених правових норм порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічна норма закріплена у статті 60 СК України.

Згідно статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України.

Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Суд приймає до уваги, що визначальним юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце також під час шлюбу, а факт набуття (створення) майна, в даному випадку - зведення будинку під час шлюбу, що було доведено позивачем та встановлено судом.

При цьому під час розгляду справи відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу - будівництво будинку у період 1976- 1990 рр.

Таким чином, суд дійшов до висновку, оскільки спірний житловий будинок набутий за час зареєстрованого шлюбу, він є предметом спільної сумісної власності подружжя, і відповідач не спростував належними та допустимими доказами цю презумпцію.

Таким чином позов в цій частині слід задовольнити шляхом визнання за кожною зі сторін права власності по одній другій, та припинення права спільної сумісної власності на житловий будинок.

Щодо поділу житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 68,8 кв.м., житловою площею 18,0 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (сорок чотири), і складається з: літ. «А» - житловий будинок, літ. «а» - прибудова, літ. «Б» -навіс, літ. «В»- котельня, літ. «Г» -вбиральня, літ. «Д» - погріб, літ. «Е» - літня кухня, літ. «Ж» - гараж, літ. «З» - навіс, літ. «И» - сарай, літ. «К» - сарай, літ. «Л» - комора, літ. «М» - навіс, літ. «Н» - навіс, літ. «О» - комора, літ. «П» - гараж, літ. «Р» - літня кухня, літ. «С» - комора, літ. «Т»- душ, № 1-5 огорожа, І- цистерна, ІІ брукування, а також поділу земельної ділянки площею 0,250 га., цільове призначення «для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (сорок чотири), кадастровий номер :02:001:0467, суд виходить з наступного:

У частинах першій, третій статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 зроблено висновок, що "у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності.

За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.

На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється зі спільної власності, у разі поділу спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників (стаття 367 ЦК України).

Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок".

У справі, що розглядається наявний висновок 18.07.2023 року ФОП ОСОБА_3 за технічними показниками житловий будинок може бути поділений на дві рівні частини:

Перша частина: група приміщень № 1 житлового будинку літ. «А», а саме 1-2 коридор, 1-3 житлова, 1-4 санвузол, з частиною прибудови літ «а», а саме 1-1 тамбур, загальною площею 34,4 кв.м, житловою 22,7 кв.м., літ. «Б» -навіс, літ. «И» - сарай, літ. «К» - сарай, Л» - комора, , літ. «О» - комора, літ. «С» - комора, навіс літ. «З», навіс літ. «М», літня кухня літ. «Р», огорожі № 1-5, хвіртка № 2, частина вимощення ІІ.

Друга частина: група приміщень № 2 житлового будинку літ. «А», а саме 2-2 коридор, 2-3 житлова, 2-4 житлова, з частиною прибудови літ «а», а саме 2-1 тамбур, 2-5 санвузол, загальною площею 34,4 кв.м, житловою 22,7 кв.м., котельня літ. «В», вбиральня літ. «Г», погріб - літ. «Д», літня кухня - літ. «Е», літ. «Н» -навіс, літ. «Т» - душ, літ. «Ж» - гараж, літ. «П» - частина огорожі № 1, частина вимощення ІІ.

Тобто, за даним висновком наявна технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані приміщення (квартири).

Сама по собі відсутність технічних висновків уповноважених органів та необхідність розробки проєкту для виконання певних робіт не свідчить, що переобладнання житлового будинку суперечитиме будівельно-технічним нормам та вплине на можливість поділу будинку в натурі.

Суд звертає увагу, що при такому варіанті поділу житлового будинку в натурі кожній стороні присуджується рівні за площею як загальною, так і житловою частини, з наявністю санвузлів, житлових кімнат, кухні, допоміжних будівель і споруд.

Суд також встановив, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 (сорок чотири), кадастровий номер :02:001:0467 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

У частині першій, четвертій статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що "земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 викладено висновок, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Виділяючи в натурі сторонам земельну ділянку, суд виходить з того, що вона була безоплатно передана ОСОБА_2 у приватну власність відповідно до Закону України «Про приватизацію земельних ділянок», проте враховуючи, що на вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, який має правовий режим спільної власності подружжя та поділений між сторонами в натурі, до ОСОБА_1 , яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні відповідно до статей 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Вирішуючи питання судового збору, суд виходить з того, що ціна позову становить 209909 грн., витрати судового збору документально підтверджені квитанцією від 03.09.2023 року № 1480-2556-2161-3352 в сумі 1073,60 грн., квитанцією від 01.02.2024 року на суму 996,40 грн., квитанцією від 03.02.2024 року на суму 29,09 грн., а всього на суму 2099,09 грн., і тому судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 20, 22, 23 КпШС України, ст. ст. 57, 60, 63, 76 СК України, ст. 368 ЦК України, ст.ст. 207, 208, 258-260, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна набутого подружжям за час шлюбу, виділ в натурі задовольнити.

Визнати спільним сумісним майном набутим подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за час шлюбу, - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 68,8 кв.м., житловою площею 18,0 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (сорок чотири), і складається з: літ. «А» - житловий будинок, літ. «а» - прибудова, літ. «Б» -навіс, літ. «В»- котельня, літ. «Г» -вбиральня, літ. «Д» - погріб, літ. «Е» - літня кухня, літ. «Ж» - гараж, літ. «З» - навіс, літ. «И» - сарай, літ. «К» - сарай, літ. «Л» - комора, літ. «М» - навіс, літ. «Н» - навіс, літ. «О» - комора, літ. «П» - гараж, літ. «Р» - літня кухня, літ. «С» - комора, літ. «Т»- душ, № 1-5 огорожа, І- цистерна, ІІ брукування.

Поділити спільне майно що є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом визнання за кожним з них права власності по одній другій у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 68,8 кв.м., житловою площею 18,0 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (сорок чотири), і складається з: літ. «А» - житловий будинок, літ. «а» - прибудова, літ. «Б» -навіс, літ. «В»- котельня, літ. «Г» -вбиральня, літ. «Д» - погріб, літ. «Е» - літня кухня, літ. «Ж» - гараж, літ. «З» - навіс, літ. «И» - сарай, літ. «К» - сарай, літ. «Л» - комора, літ. «М» - навіс, літ. «Н» - навіс, літ. «О» - комора, літ. «П» - гараж, літ. «Р» - літня кухня, літ. «С» - комора, літ. «Т»- душ, № 1-5 огорожа, І- цистерна, ІІ брукування.

Припинити право спільної сумісної власності.

Виділити в натурі у власність ОСОБА_1 групу приміщень № 1 житлового будинку літ. «А», а саме 1-2 коридор, 1-3 житлова, 1-4 санвузол, з частиною прибудови літ «а», а саме 1-1 тамбур, загальною площею 34,4 кв.м, житловою 22,7 кв.м., літ. «Б» -навіс, літ. «И» - сарай, літ. «К» - сарай, Л» - комора, , літ. «О» - комора, літ. «С» - комора, навіс літ. «З», навіс літ. «М», літня кухня літ. «Р», огорожі № 1-5, хвіртка № 2, частина вимощення ІІ.

Виділити в натурі у власність ОСОБА_2 групу приміщень № 2 житлового будинку літ. «А», а саме 2-2 коридор, 2-3 житлова, 2-4 житлова, з частиною прибудови літ «а», а саме 2-1 тамбур, 2-5 санвузол, загальною площею 34,4 кв.м, житловою 22,7 кв.м., котельня літ. «В», вбиральня літ. «Г», погріб - літ. «Д», літня кухня - літ. «Е», літ. «Н» -навіс, літ. «Т» - душ, літ. «Ж» - гараж, літ. «П» - частина огорожі № 1, частина вимощення ІІ.

Припинити право спільної часткової власності.

Поділити в натурі земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 (сорок чотири), кадастровий номер :02:001:0467, площею 0,250 га, визнавши за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності по одній другій частці цієї земельної ділянки, які відповідатимуть розміру часток у житловому будинку з господарчими будівлями та спорудами, що виділені в натурі кожній із сторін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2099,09 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В. К. Барвенко