Справа № 463/548/23 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С. І.
Провадження № 22-ц/811/121/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цьони С.Ю.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Пащука А.І. на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, -

в с т а н о в и в:

В січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , просить ухвалити рішення, яким зобов`язати ОСОБА_2 усунути йому перешкоди в користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_1 , шляхом вселення у квартиру.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що зареєстрований та проживав у квартирі АДРЕСА_2 . Дана квартира належала його батькам відповідачці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що після смерті батька відповідачка змінила замки на вхідних дверях у квартирі та повідомила, йому що він у квартирі більше не проживає та жодного відношення до такої немає, після чого він звернувся з відповідною заявою у поліцію. Тому вважає, що відповідачку слід зобов`язати усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою, шляхом його вселення у дану квартиру.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2023 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом вселення ОСОБА_1 до вказаної квартири.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1073,60 грн. (одну тисячу сімдесят три гривні, шістдесят копійок) судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 адвокат Пащук А.І..

Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, оскільки таке прийняте при неповно з`ясуваних обставинах, що мають значення для справи.

Звертає увагу суду на те, що позивач протягом тривалого часу у даній квартирі не проживає.

Вказує, що на час розгляду справи та винесення судом рішення, відповідачка перебувала за кордоном та жодним чином не могла та не може чинити перешкоди у користуванні квартирою. На даний час в квартирі проживає батько відповідачки дідо позивача ОСОБА_4 .

Висновки суду ґрунтуються на відповідях поліції за 2022 рік і з них не можна встановити хто саме чинить перешкоди у користуванні квартирою, враховуючи той факт, що відповідачка фактично проживає у зв`язку з роботою за кордоном.

Просить скасувати рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

29 липня 2024 року від представника ОСОБА_2 адвоката Пащука А.І. надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Проте, колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення.

Дана справа перебуває в провадженні суду апеляційної інстанції з січня 2024 року і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення своїх доводів у поданому до суду позові, запереченні на позов, письмових поясненнях, апеляційній скарзі та відзиві на скаргу тощо.

З урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що у ОСОБА_1 наявні перешкоди у користуванні майном, що додатково підтверджується матеріалами перевірки правоохоронних органів. Суд вважав встановленим, що права позивача як співвласника квартири є порушеними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 03.08.2012.

Вказана квартира за даними матеріалів реєстраційної справи зареєстрована за відповідачкою ОСОБА_2 .

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09.05.2019 (а.с.76-84), яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03.10.2019 (а.с.85-91), визнано об`єкт нерухомого майна двокімнатну квартиру загальною площею 51,5 кв.м., що розташована за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісної власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , за ними визнано право власності по частки даної квартири.

Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.09.2023, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Завійською Ю.Л. (а.с.92), позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем майна свого батька ОСОБА_3 , зокрема і частини квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав від 20.09.2023 позивач ОСОБА_1 є власником частини квартири за адресою АДРЕСА_1 (а.с.95).

ОСОБА_1 01.07.2022 звертався до Львівського РУП № 1 ГУ НП у Львівській області із заявою від 27.06.2022, в якій вказав, що 25.06.2022 повернувся додому за адресою: АДРЕСА_1 та не зміг потрапити в квартиру, оскільки замки на вхідних дверях були поміняні його матір`ю особисто або за її вказівкою. Також повідомив, що перед цим у квартирі було побито його батька ОСОБА_3 , який помер від отриманих травм. З приводу даних подій було відкрито кримінальне провадження за ознаками ст. 121 КК України, але він навіть не мав змоги дати доступ до квартири працівникам поліції (а.с.36).

Відповідно до довідки Львівського РУП № 1 ГУ НП у Львівській області від 12.07.2022 за вказаною заявою припинено перевірку, якою встановлено, що відносини між сторонами носять цивільно-правовий характер та заявнику рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільно-правових відносин (а.с.25).

По даному факту працівниками поліції було відібрано письмові пояснення від ОСОБА_2 , яка повідомила, що спірна квартира належала їй та колишньому чоловіку ОСОБА_3 , а після його смерті вона одноосібний власник квартири, тому немає наміру віддавати ключі від замка вхідних дверей (а.с.52).

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частинами 1, 3 ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Положеннями п. 4 статті 9 Житлового кодексу УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За положенням частини першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

Позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності, а саме по частці належить квартира АДРЕСА_2 . Відповідно сторони мають право володіння, користування та розпорядження відповідною часткою у спірній квартирі.

Оскільки, внаслідок відмови відповідачки ОСОБА_2 надати ключі від спірної квартири позивачу та забезпечити вільний доступ до неї, несе певні обмеження позивачу у праві користування спірною квартирою, позивач як співвласник квартири має право на вселення в неї, в зв`язку з чим, суд першої інстанції прийшов до правильного та вмотивованого висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, зокрема усуненню перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_2 , шляхом вселення ОСОБА_1 до вказаної квартири.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Пащука А.І. залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови 30 липня 2024 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.