Провадження № 2/522/6057/24
УХВАЛА

06 серпня 2024 року суддя Приморського районного суду м. Одеси Чорнуха Ю.В., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу-,

ВСТАНОВИВ:

На адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , поданим в інтересах позивачки адвокатом Чумаченко Святославом Олександровичем, до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали справи передані для розгляду судді Чорнусі Ю.В.

Ухвалою cуду від 29.07.2024 позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишено без руху та надано позивачці строк на усунення недоліків - десять днів з дня отримання копії ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. Вказаною ухвалою суду визначено, що недоліки позовної заяви повинні бути усунуті шляхом надання доказів та наведення обставин, що свідчать про підсудність справи з іноземним елементом судам України; надання доказів підсудності справи Приморському районному суду м. Одеси; сплати судового збору та надання доказів його оплати.

Ухвалу суду про залишення позовної заяви без руху від 29.07.2024 року було надіслано представнику позивачки в електронній формі шляхом направлення через підсистему «Електронний суд» та доставлено до електронного кабінету 31.07.2024 р., що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.

02 серпня 2024 року представник ОСОБА_1 подав до суду заяву про усунення недоліків, у якій просив відкрити провадження у справі на підставі ч. 9 ст. 28 ЦПК України.

Розглянувщи подану заяву про усунення недоліків та додані до неї документи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

У статті 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 496 ЦПК України іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (надалі по тексту Закон № 3773 VI) іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Договором між Україною та Сирійською Арабською Республікою про правові відносини і взаємну правову допомогу в цивільних і кримінальних справах, ратифікований Законом N 1730-VI від 18.11.2009, який набрав чинності для України 30.01.2011, встановлено, що громадяни Договірних Сторін мають право на рівний правовий захист на території другої Договірної Сторони щодо своєї особи, своїх прав та інтересів так якби вони були громадянами останньої Договірної Сторони.

Тобто, іноземні громадяни мають ті ж самі процесуальні права, що і громадяни України. При цьому, суд, керуючись принципами верховенства права, рівності перед законом і судом, гласності і відкритості судового процесу, змагальності сторін тощо, зобов`язаний забезпечити дотримання прав всіх учасників судового процесу, в тому числі і іноземних громадян.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine) від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, Європейський суд з прав людини виклав такий висновок: «Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалося раніше, Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з […] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Отже, дотримання правил юрисдикції судів, і в тому числі правил підсудності судам України справ з іноземним елементом, є складовою права на справедливий суд, дотримання якого суд зобов`язаний забезпечити.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 497 ЦПК України).

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлюється Законом України «Про міжнародне приватне право» (надалі по тексту Закон № 2709-IV).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закон № 2709-IV цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2709-IV іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Враховуючи, що відповідач є громадянином Сирійської Арабської Республіки, питання щодо підсудності цієї справи з іноземним елементом слід вирішувати з урахуванням норм Закону № 2709-IV.

Відповідно до ст. 75 Закону № 2709-IV підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися.

Згідно ст. 76 Закону № 2709-IV суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Ні у позовній заяві, ні у заяві про усунення недоліків, представником позивача не наведено обставин, які б свідчили про наявність підстав, визначених ст. 76 Закону № 2709-IV, для розгляду судами України справи про розірвання шлюбу з відповідачем, який є іноземцем та який не має в Україні зареєстрованого місця проживання або місцезнаходження.

Відповідно до інформації, отриманої з Єдиного державного демографічного реєстру, а також від Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по м. Одесі та Одеській області зареєстрованим не значиться.

Позивачем не надано суду доказів того, що відповідач має або мав місцепроживання в Україні; не надано відомостей та відповідних доказів щодо останнього спільного місця проживання подружжя в Україні та не наведено обставин з наданням відповідних доказів щодо наявності підстав для розгляду справи судами України.

Представник позивача у заяві про усунення недоліків стверджує, що до припинення шлюбних відносин сторони проживали у АДРЕСА_1 . Але доказів на підтвердження наведених обставин суду не надано. Суд не може прийняти як належний доказ спільного проживання подружжя у м. Одесі витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з якого вбачається, що позивач є власником нерухомого майна у м. Одесі, оскільки цей документ не містить відомостей, з яких можливо було б встановити чи проживав у певній квартирі відповідач, і чи взагалі проживав він колись на території України. Сам по собі факт належності позивачці певної квартири на праві власності не може слугувати належним доказом обставин спільного проживання подружжя до фактичного припинення шлюбних відносин саме у цій квартирі. Окрім того, з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що позивач була зареєстрована у іншому житлі ( АДРЕСА_2 ) та з 12.02.2018 знята з реєстрації, що спростовує твердження позивачки щодо спільного проживання подружжя у АДРЕСА_3 .

Суд критично оцінює доводи позивача щодо підтвердження останнього місця проживання відповідача у м. Одеса або якихось інших обставин даними позовної заяви по справі № 522/22343/23, оскільки з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у зазначеній справі ОСОБА_2 не з`являвся у судові засідання, що перешкоджало розгляду справи та у зв`язку з чим позовна заява була залишена без розгляду. У справі № 522/22343/23 не встановлювався факт щодо місця проживання ОСОБА_2 за певною адресою у м. Одеса, а навпаки було констатовано відсутність відомостей, що підтверджують проживання ОСОБА_2 після реєстрації шлюбу на території України.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 3 ст. 13. ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на принципи змагальності і диспозитивності, суд позбавлений можливості самостійно збирати докази наявності обставин, визначених ст. 76 Закону № 2709-IV. Саме сторони мають надавати докази суду, а у разі виникнення складнощів у їх отриманні мають можливість скористуватись своїми процесуальними права та подати заяву про витребування доказів, в тому числі і до подання позову як захід забезпечення доказів.

Відповідно до ст. 16 Закону № 2709-IV особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу. У разі укладення шлюбу в Україні застосовуються вимоги Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу (ст. 55 Закону № 2709-IV).

Згідно ст . 60 Закону № 2709-IV правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Суд звертає увагу, що сторони не мають спільного особистого закону подружжя, суду не надано доказів спільного проживання подружжя в Україні, не наведено обставин та не надано доказів того, що обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок з правом держави Україна, або що подружжя обирало право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, у порядку, визначеному ст. 60 Закону № 2709-IV.

Суд також враховує, що шлюб між сторонами був укладений не на території України - у Турецькій Республіці. Суду не відомо, чи проживав відповідач в Україні і чи було в Україні у подружжя останнє спільне місце проживання. Відповідач не має в Україні зареєстрованого місця проживання, суду не надано доказів належності відповідачу майна, розташованого на території України, не надано доказів, які б свідчили про наявність підстав, визначених ст. 76 Закону № 2709-IV, для визначення підсудності справи судам України.

У постанові Верховного Суду від 26.04.2022 у справі № 200/421/19 зазначено, що у міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності. Таким чином, суди вирішуючи питання про належність справи до їх компетенції, зобов`язані з`ясувати в судах якої країни відповідно до міжнародних зобов`язань України підлягає розгляду справа з міжнародним елементом.

Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню в судах України, підсудність справ визначається за правилами, встановленими статями 27, 28 ЦПК України.

У вказаній постанові колегія суддів також зазначила, що ані ст. 76 Закону № 2709-IV, ані інші законодавчі акти не передбачають, що національні суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, відповідачем за яким є громадянин іншої держави, який не має місця проживання або місцезнаходження в Україні.

Враховуючи наведену правову позицію Верховного Суду, з огляду на відсутність підстав, визначених ст. 76 Закону № 2709-IV, для розгляду справи судом України, відсутні підстави визначати підсудність справи за правилами, встановленими статями 27, 28 ЦПК України.

Позивач не усунув недоліки позовної заяви, отже позов підлягає поверненню.

Відповідно до ч.7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 258, 260, 261 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - вважати не поданою та повернути позивачці.

Роз`яснити позивачці право на повторне звернення із позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Юлія ЧОРНУХА