Справа № 304/502/24 Провадження № 2/304/210/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2024 рокум. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Ганька І. І.,

з участю секретаря судового засідання Галас Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 304/502/24 за позовом адвоката Штефаняка Івана Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

У С Т А Н О В И В:

адвокат Штефаняк І.І., діючи в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що 29 жовтня 2005 року сторони зареєстрували шлюб, від якого у них народилося двоє дітей син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначає, що спільне життя у них не склалося через різні характери, погляди на сімейне життя та вирішення життєвих ситуацій, що у свою чергу призводило до частих непорозумінь та сварок, а відтак й до втрати почуттів. Все це впливає не тільки на психологічний стан подружжя, але і на психологічний стан неповнолітніх дітей, спричиняє їм всім душевні страждання. Вказує, що після укладення шлюбу сторони розпочали спільне проживання у бабусі відповідача, однак протягом останніх років, через погіршення відносин та повну відсутність розуміння один одного, близько двох років тому відповідач повернулася до батьківського дому, де влаштовує особисте життя. При цьому з того часу спільні діти проживають разом з позивачем за його місцем проживання, де для них створені всі необхідні умови для розвитку, навчання, виховання; залишитися проживати разом з батьком діти вирішили самостійно, з приводу чого відповідач аж ніяк не заперечувала. На даний час ведення спільного господарства між ними припинено та на його переконання подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки це буде суперечити їх інтересам та інтересам спільних дітей, всі спроби примирення вжиті позивачем не дали жодного результату відповідач навіть заради дітей не захотіла зберегти шлюб. Вказує, що питання шлюбу ним обдумане давно, є остаточним, а тому просить не надавати строк для примирення та розірвати шлюб, а неповнолітніх дітей залишити на проживання, виховання та утримання при батькові.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, однак його представник адвокат Штефаняк І.І. подав суду заяву, в якій просив розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить такі задовольнити.

У судове засіданні відповідач ОСОБА_2 також не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, визнала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та подані сторонами заяви, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що 29 жовтня 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис № 67; прізвище подружжя після реєстрації шлюбу « ОСОБА_6 » (а. с. 9).

Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про народження дітей серії НОМЕР_1 від 17 травня 2006 року та серії НОМЕР_2 (а. с. 10, 11).

Також встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні характери та розходження поглядів на шлюб і сім`ю.

Відтак питання розірвання шлюбу сторонами обдумане, а неявку сторін у судове засідання суд розцінює як байдуже ставлення до шлюбу.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя ОСОБА_6 і збереження їх шлюбу буде суперечити інтересам кожного з них та інтересам неповнолітньої дитини, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати.

Що стосується залишення після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей подружжя на проживання при батькові, то суд виходить з такого.

Як висловився у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Частинами 1, 2 статті 6 СК України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частиною першою статті 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання стосовно дитини, яка досягла чотирнадцяти років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору ні органом опіки та піклування, ні судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України.

З матеріалів справи видно, що син сторін ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , тобто на час звернення позивача до суду з позовом досяг чотирнадцятирічного віку, і вважався неповнолітнім, а наразі, на час розгляду справи судом, є повнолітньою особою.

Крім цього донька сторін ОСОБА_8 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , а відтак на час звернення до суду з даним позовом досягла чотирнадцятирічного віку, і вважається неповнолітньою.

Відтак суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, ні тим більш повнолітньої особи, за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині.

Отже, приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, суд вважає, що підстави вирішувати питання про залишення проживання дітей, яким виповнилося чотирнадцять років, з одним із батьків відсутні.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі №753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі №686/18140/21(провадження № 61-6611св22), від 17 травня 2023 року у справі №351/611/21 (провадження № 61-990св23), від 07 серпня 2023 року у справі № 344/5574/22 (провадження № 61-3458св23).

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 105, 110, 112, 113 СК України, ст. 12, 13, 76-83, 141, 258-259, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

позов адвоката Штефаняка Івана Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 29 жовтня 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області, актовий запис № 67 розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Штефаняк Іван Іванович; місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ; місце проживання: АДРЕСА_3 .

Головуючий: Ганько І. І.