№ 2/183/1378/24
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 серпня 2024 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судових засідань Аніськової А.В.,
розглянувши, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
20 грудня 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути заборгованість за:
- кредитним договором № 441802593 від 30.11.2020 року в розмірі 34 697,80 грн.;
- кредитним договором № 3307644 від 07.12.2020 року в розмірі 10 610,00 грн..
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 30.11.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШКИДВКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено договір № 441802593.
28.11.2018 року між Первісним кредитором та Товариства з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» було укладено Договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого: «Клієнт зобов`язується відступити Фактор Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором».
31.12.2020 року Додатковою угодою №26 до Договору факторингу № 28/1118-01, сторони дійшли згоди викласти текст даного договору в новій редакції. Відповідно до реєстру боржників № 123 від 02.03.2021 року, на підставі Договору факторингу № 28/1118-01, від Первісного кредитора до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги за кредитним договором.
20.10.2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 20102022, відповідно до якого, до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором від ТОВ «Таліон Плюс».
Позивач наполягає на тому, що відповідно до реєстру прав вимоги №1 від 21.10.2022 року до Договору факторингу № 20102022, від 20.10.2022 року, позивач набув право вимоги за кредитним договором № 441802593 від 30.11.2020 року в сумі 34 697,80 грн., з яких:
- 10 600,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу;
- 24 097,80 грн. сума заборгованості за відсотками.
07 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 3307644.
26.08.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 26082021, у відповідності до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Авентус Україна» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників.
У відповідності до реєстру боржників від 26.08.2021 року до Договору факторингу № 26082021 від 26.08.2021 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 10 610,00 з яких:
- 4 000,00 грн. сума заборгованості за основним боргом;
- 6 610,00 грн. сума заборгованості за відсотками.
Ухвалою суду від 06 лютого 2024 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі (а.с. 51).
В судове засідання представник позивача не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх повному задоволенні, не заперечував проти винесення заочного рішення.
Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання повторно не з`явився, був повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами.
Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.
Суд, дослідивши подані докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.
30 листопада 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 441802593, доповнений додатковою угодою від 30.11.2020 року, що не підписана електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора (а.с. 8-9, 10).
В позовній заяві зазначено, що 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01 відповідно до якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.
31 грудня 2020 року Додатковою угодою № 26 до договору факторингу №28/118-01 сторони дійшли згоди викласти текст Договору у новій редакції (а.с.12-14).
20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 20102022, відповідно до якого ТОВ «Таліон плюс» відступило ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» прийняло належні ТОВ «Таліон плюс» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах прав вимоги (а.с. 15-16).
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 1 до договору факторингу № 20102022 від 20 жовтня 2022 року, ТОВ «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 34 697,80 гривень, з яких:
- 10 600,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу;
- 24 097,80 грн. сума заборгованості за відсотками (а.с. 17).
Суд також встановив, що представником позивача на підтвердження позовних вимог до позову додано лише розрахунок заборгованості за кредитним договором №441802593 від 30.11.2020 року, виконаний станом на 30.11.2023 року (а.с. 18).
Крім того, суд встановив, що кредитний договір № 441802593 від 30.11.2020 року було укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» в особі директора Андронікової О.О., в той час, коли платіжні доручення підписані ОСОБА_2 , повноваження якого нічим не підтверджені.
07 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання фінансового кредиту № 3307644, за яким позичальник на умовах платності та строковості отримав грошові кошти в сумі 4 000,00 гривень, які останній зобов`язався повернути протягом 30 днів й сплатити відсотки за користування кредитом визначені умовами договору (а.с. 23-25).
Згідно з графіком платежів до договору про надання фінансового кредиту № 3307644 від 07 грудня 2020 року, узгодженого з ОСОБА_1 й підписаного його електронним одноразовим ідентифікатором, загальна орієнтована вартість кредиту складає 5 710,00 гривень, з яких:
- 4 000,00 грн. тіло кредиту;
- 1 710,00 грн. відсотки за користування кредитом (а.с. 26).
26 серпня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу № 26082021, за умовами якого ТОВ «Авентус Україна» за плату передало ТОВ «ФК «ЄАПБ» права грошової вимоги за кредитними договорами, зазначені у відповідних реєстрах (а.с. 27-28).
Таким чином, згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 26082021 від 26 серпня 2021 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 3307644 від 07 грудня 2020 року на суму 10 610,00 гривень, з яких:
- 4 000,00 грн. сума заборгованості за основним боргом;
- 6 610,00 грн. сума заборгованості за відсотками (а.с. 30).
Однак, у якості єдиного доказу на підтвердження розміру заборгованості заявленої до стягнення, позивачем надано розрахунок, проведений ТОВ «ФК «ЄАПБ» за період з 26.08.2021 року по 30.11.2023 року, вже після закінчення строку дії договору, в якому повністю відсутня будь-яка інформація стосовно порядку нарахування суми заборгованості, періоду утворення заборгованості, відсоткової ставки тощо (а.с. 31).
До правовідносин, що виникли між сторонами суд вважає за необхідне застосовувати наступні норми права.
Відповідно до статті 509 ЦК України між сторонами виникло зобов`язання - правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно зі статтями 610, 629 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням вимог, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про електрону комерцію», електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно з статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до абзацу другого частини другої статті 639 ЦК України, договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Так судом встановлено, що відповідач погодився на умови кредитного договору шляхом підписання його своїм електронним підписом.
Суд, беручи до уваги позицію, висвітлену в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/564/18, звертає увагу на те, що доказами які підтверджують наявність заборгованості та підтверджують її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаними положеннями Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Виписка по рахунку може бути належним доказом наведених у позові обставин, яка досліджується судом у сукупності з іншими доказами.
Представником позивача на підтвердження позовних вимог до позову додано лише розрахунки заборгованості за кредитними договорами № 441802593 від 30.11.2020 року та № 3307644 від 07.12.2020 року, виконані станом на 30 листопада 2023 року, без виписки про рух коштів по рахунку, а також без документа, який підтверджує отримання відповідачем суми грошових коштів у користування, тобто доказів про зарахування цієї суми на рахунок відповідача первісним кредитором. На думку суду, сам по собі наданий розрахунок заборгованості, який виконувався працівником позивача, не може слугувати доказом виникнення та існування між первісним кредитором та відповідачем кредитних відносин.
Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитні договори укладаються у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
- електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;
- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Кредитний договір № 441802593 від 30.11.2020 року був підписний одноразовим ідентифікатором MNV582FF.
Як зазначав суд вище додаткова угода від 31.12.2020 року вносить істотні умови до кредитного договору № 441802593 від 30.11.2020 року, а тому, у відповідно до ч. 1 ст. 654 ЦК України, мали вчинятися в тій же формі, що й кредитний договір, а отже в письмовій формі з наявним електронним підписом.
У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.
Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, подана позивачем додаткова угода до кредитного договору № 441802593 від 30.11.2020 року є нікчемною.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги, правонаступництва).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Так, у договорі факторингу від 20 жовтня 2022 року в пункті 1.2. вказано, що кредитний договір - кредитний договір, укладений між первісним кредитором, який є товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» і боржником, право грошової вимоги за яким отримав клієнт ТОВ «Таліон плюс» на підставі договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між клієнтом та товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога».
В свою чергу кредитний договір між відповідачем та первісним кредитором було укладено 30 листопада 2020 року. З тексту договору факторингу від 20 жовтня 2022 року суд розуміє, що перехід права вимоги за кредитним договором відбувся до його укладення. Зазначений в позовній заяві реєстр боржників № 2 від 21.10.2022 року до договору факторингу №28/1118-01, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», за яким до ТОВ «Таліон плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №441802593, до позову доданий не був.
Відтак встановити, коли та на підставі чого у ТОВ "Таліон Плюс" виникло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 441802593, та чи на момент укладення договору від 20 жовтня 2022 року ТОВ "Таліон Плюс" мало таке право, належними та допустимими доказами не доведено суду.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Оцінюючи подані позивачем суду платіжні доручення, суд ввертає увагу на ту обставину, що в зазначених платіжних дорученнях керівником підприємства - відповідальною особою ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» вказаний ОСОБА_2 .
В той же час, відповідно до кредитного договору № 441802593 від 30.11.2020 року такий договір було укладено керівником ОСОБА_3 .
На підтвердження повноважень ще одного керівника первинного кредитора суду не надано належних та допустимих доказів, а з огляду на те, що такі платіжні доручення не відносяться до первинних документів, суд розцінює такі, докази, як не допустимі.
Таким чином, платіжні доручення не можуть бути підставою виникнення цивільних прав та/чи обов`язків, оскільки не містять ознак правочину, не доводять належним чином переказ коштів, через що є неналежним доказом у справі, оскільки зазначена у них інформація не відповідає фактичним обставинам
Давши мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному представником позивача в позовній заяві, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Позивачем не доведено розмір фактично взятих відповідачем кредитних коштів за умовами кредитних договорів № 441802593 від 30.11.2020 року та № 3307644 від 07.12.2020 року, не доведено перехід права вимоги за кредитним договором № 441802593 від 30.11.2020 року до ТОВ "Таліон Плюс", що, в свою чергу, не доводить перехід права грошової вимоги за цим договором до позивача.
Крім цього, надані представником позивача розрахунки заборгованості за кредитними договорами № 441802593 від 30.11.2020 року та № 3307644 від 07.12.2020 року не підтверджені жодними первинними документами, що оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Збирати такі докази з власної ініціативи суд не має права з огляду на принципи диспозитивності, змагальності та верховенства права.
У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76-82, 89, 141, 212, 263, 265, 274 ЦПК України, суд, -
Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», , адреса: вул. Симона Петлюрі, буд. 30, м. Київ, 01032;

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Сорока О.В.