ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6576/24 Справа № 202/4753/23 Суддя у 1-й інстанції - Михальченко А.О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Барильської А.П., Демченко Е.Л.,

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2024 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , треті особи: Акціонерне товариство «Укрсиббанк», ОСОБА_2 , про визнання права іпотекодержателя, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Акціонерне товариство «Укрсиббанк», ОСОБА_2 , про визнання права іпотекодержателя.

Позовні вимоги Товариства мотивовані тим, що 12 березня 2008 року між ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, на підставі якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти в сумі 250 000 доларів США.

Відповідно до умов Кредитного договору № 0 ОСОБА_2 зобов`язувався сплачувати заборгованість щомісяця рівними частками та щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами в розмірі 12,4 % річних і повернути кредит не пізніше 13 березня 2013 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за Кредитним договором № 0, 12 березня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 0/0/3, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. і зареєстрований в реєстрі за № 2652.

Відповідно до умов даного договору іпотеки ОСОБА_3 передав в іпотеку належне йому на праві приватної власності домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку, гаражу і споруд та земельної ділянки, кадастровий номер :04:096:0001.

Також, 04 вересня 2008 року між ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, на підставі якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти в сумі 193 500 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за Кредитним договором № 0, 04 вересня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 0/3, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. і зареєстрований в реєстрі за № 7857. Відповідно до умов даного договору іпотеки ОСОБА_2 передав в іпотеку належне йому на праві приватної власності домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку, гаражу і споруд загальною площею 308,4 кв. м., та земельної ділянки площею 0, 0653 га, кадастровий номер :04:096:0001.

12 грудня 2011 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір факторингу № 1, відповідно до якого права вимоги заборгованості (включаючи суму наданого кредиту, проценти, комісії, штрафні санкції та інші можливі платежі) за Кредитними договорами № 0, № 0 відступлені ТОВ «Кей-Колект».

Того ж дня, між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 1. Відповідно до умов цього договору до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» перейшли права вимоги за договорами іпотеки 0/0/3, № 0/3.

В зв`язку з порушенням ОСОБА_2 кредитних зобов`язань рішенням Індустріального районного судом м. Дніпропетровська від 30 липня 2015 року по справі № 202/12600/14-ц стягнуто з ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість в сумі 3 687 021,18 грн. та судовий збір в сумі 3 654,00 грн..

13 травня 2021 року з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ТОВ «Кей-Колект» стало відомо, що іпотека нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 припинена, а його новим власником є ОСОБА_1 (інформаційна довідка № 256304068).

Також, з інформаційної довідки вбачається, що підставою припинення іпотеки та заборони нерухомого майна є рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2012 р. по справі 2-7593/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання договору іпотеки недійсним, зобов`язання вчинити дії, згідно якого, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір іпотеки №0/0/3 укладений 12 березня 2008 року між ОСОБА_2 та Публічним акціонерним товариством УкрСиббанк- недійсним. Зобов`язано Дніпропетровську філію Державного підприємства Інформаційний центр Міністерства юстиції України», всіх реєстраторів: приватних нотаріусів, державних нотаріусів та ВДВС у Дніпропетровській області зняти заборону відчуження нерухомого майна в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та в реєстрі заборон іпотек/ реєстраційний номер обтяження №7859915,6798294,6767434,6767484,7859853,78598911, а саме: домоволодіння АДРЕСА_2 та земельну ділянку (кадастровий номер земельної ділянки :04:096:0001 (72464001), загальною площею 0,0653 га, що розташована по АДРЕСА_1 накладену 12 березня 2008 року Приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Кухтіною В.В.

Однак, 27 лютого 2013 року рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області у справі 2/403/2276/12 за апеляційною скаргою ПАТ «Укрсиббанк» рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2012 року скасовано. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання договору іпотеки недійсним, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Позивач вказує, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №256304068 від 13 травня 2021 року щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 01) випливає, що 28 червня 2012 року до Державного реєстру прав внесено запис про зміну права власності на домоволодіння та земельну ділянку, власником зареєстровано ОСОБА_1 на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2011 року; 07 лютого 2012 року до Державного реєстру прав внесено записи про вилучення обтяжень заборона на нерухоме майно та іпотека, підстава рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2012 року справа №2-7593/11; 28 червня 2012 року до Державного реєстру прав внесено запис про зміну права власності на домоволодіння та земельну ділянку, власником зареєстровано ОСОБА_6 , підстава договір купівлі-продажу від 30 травня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Тарасюк О.О.; 26 листопада 2015 року приватним нотаріусом ДМНО Дніпропетровської області Сусловою Н.Т. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 листопада 2015 року про зміну права власності на домоволодіння та земельну ділянку, власником зареєстровано ОСОБА_1 , підстава договір купівлі-продажу домоволодіння від 26 листопада 2015 року та договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 листопада 2015 року.

Отже, кінцевим набувачем спірного майна є ОСОБА_1 .

ТОВ «Кей-Колект» вказує, що є іпотекодержателем спірного майна, але через відсутність запису про іпотеку в Державному реєстрі прав не може реалізувати свої правомочності щодо іпотечного майна, а тому вважає, що належним та ефективним способом захисту прав є звернення до суду саме з вимогою про визнання права іпотекодержателя.

При цьому, позивач зазначає, що обставини при яких був укладений правочин з відчуження іпотечного майна, свідчить про недобросовісність ОСОБА_1 при укладенні договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, оскільки їй було достеменно відомо про те, що зазначене майно перебувало під іпотекою, виключення відомостей про право іпотеки з Державного реєстру іпотек не впливає на чинність іпотеки, оскільки така підстава припинення іпотеки не передбачена Законом, іпотека є чинною незалежно від наявності таких відомостей у Державному реєстрі іпотек.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати за ним права іпотекодержателя за договором іпотеки від 12 березня 2008 року № 0/0/3, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В., зареєстрований в реєстрі за № 2652, що укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 , право вимоги за якими перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, стосовно іпотечного майна - домоволодіння та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» права іпотекодержателя за договором іпотеки від 04 вересня 2008 року № 0/3 посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. і зареєстрований в реєстрі за № 7857, що укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 , право вимоги за якими перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей- Колект» на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, стосовно іпотечного майна - домоволодіння та земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не визначивши правову природу спірного іпотечного зобов`язання, у порушення ст. 263 ЦПК України неповно і не всебічно встановив обставини справи. Апелянт вказує, що наявність невиконаного основного зобов`язаний, існування чинного договору іпотеки, свідчать про наявність правових підстав для визнання за товариством права іпотекодержателя належного на праві власності відповідачу домоволодіння та земельної ділянки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Лучко А.С. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 12 березня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого останній отримав грошові кошти в сумі 250 000 доларів США.

Відповідно до умов Кредитного договору № 0 ОСОБА_2 зобов`язувався сплачувати заборгованість щомісяця рівними частками та щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами в розмірі 12,4 % річних і повернути кредит не пізніше 13 березня 2013 року.

12 березня 2008 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за Кредитним договором № 0, між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 0/0/3, за яким останній передав в іпотеку належне йому на праві приватної власності домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку, гаражу і споруд та земельної ділянки, кадастровий номер :04:096:0001.

04 вересня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, нза умовами якого позичальник отримав грошові кошти в сумі 193 500 доларів США.

04 вересня 2008 року, з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за Кредитним договором № 0, між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № 0/3, за умовами якого він передав в іпотеку належне йому на праві приватної власності домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку, гаражу і споруд загальною площею 308,4 кв. м., та земельної ділянки площею 0, 0653 га, кадастровий номер :04:096:0001.

12 грудня 2011 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір факторингу № 1, відповідно до якого права вимоги заборгованості (включаючи суму наданого кредиту, проценти, комісії, штрафні санкції та інші можливі платежі) за Кредитними договорами № 0, № 0 відступлені ТОВ «Кей-Колект».

Того ж дня, між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 1. Відповідно до умов цього договору до ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» перейшли права вимоги за договорами іпотеки 0/0/3, № 0/3.

Судом встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2011 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання договору дійсним та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про визнання договору купівлі продажу недійсним, визнання свідоцтва про право власності недійсним, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним та визнання права власності - в задоволені первісної позовної заяви відмовлено. Зустрічну позовну заяву задоволено.

Визнано договір купівлі продажу домоволодіння АДРЕСА_1 , укладений 12 березня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 недійсним.

Визнано свідоцтво про право власності Виконавчого комітету Індустріальної районної ради від 21 серпня 2008 року, видане ОСОБА_2 недійсним.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки (кадастровий № :04:096:0001 (72464001), загальною площею 0,0653га, що розташована по АДРЕСА_1 , укладений 12 березня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 .

Визнано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку від 08 квітня 2008 року недійсним.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на зазначену земельну ділянку.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 жовтня 2012 року вказане рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська скасоване. В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання договору дійсним та зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 про визнання договору купівлі продажу недійсним, визнання свідоцтва про право власності недійсним, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним та визнання права власності відмовлено.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 зверталася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ПАТ «Укрсиббанк» про визнання договору іпотеки недійсним та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 січня 2012 року по справі №2-7593/11 договір іпотеки №0/0/3, укладений 12 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» було визнано недійсним та зобов`язано відповідних осіб зняти заборону відчуження нерухомого майна в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та в реєстрі заборон іпотек.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2013 рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2012 скасоване та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Крім того, судом встановлено, що на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська по справі №2-7593/11 від 06 січня 2012 приватним нотаріусом Хоміч О.М. вилучені обтяження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (заборона на нерухоме майно, іпотека).

З відомостей з реєстру прав власності (інформаційна довідка 256304068 від 13 травня 2021) встановлено, що після вилучення даних про обтяження з реєстру, право власності на спірне нерухоме майно перейшло від ОСОБА_1 до ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 30 травня 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції станом на 13 січня 2012) іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 зазначеного Закону у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором утому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. (абз.3 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» в редакції станом на 13 січня 2012).

Встановлено, що з метою захисту своїх прав іпотекодержателя у 2014 році ТОВ «Кей-Колект» звернулося із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року по справі №202/10319/14-ц позовна заява ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволена.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 12 березня 2008 року, який укладено між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», в розмірі 6 925 105,66 грн. 66, з яких: прострочена заборгованість за основним боргом - 3 804 637,33 грн.; заборгованість за відсотками - 3 120 468, 33 грн., та за кредитним договором № 0 від 04 вересня 2008 року, який укладено між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», в розмірі 6 942 494,94 грн., з яких: прострочена заборгованість за основним боргом - 4 070 592, 96 грн.; заборгованість за відсотками - 2 871 901, 99 грн., звернуто стягнення за іпотечним договором від 12 березня 2008 року № 0/0/3, та за іпотечним договором від 04 вересня 2008 року № 0/3, на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0, 0653 га, кадастровий номер :04:096:0001 за даною адресою, яке належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі продажу від 30 травня 2012 року, шляхом продажу на прилюдних торгах, за початковою вартістю не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ «Про виконавче провадження».

З наданих позивачем копій виконавчих листів встановлено, що Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 21 вересня 2016 року ТОВ «Кей-Колект» були видані виконавчі листи по справі №202/10319/14-ц, строк пред`явлення яких до виконання 31 травня 2017 року.

З копії постанови заступника директора Департаменту начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про відмову в задоволенні скарги від 08 грудня 2016 року встановлено, що вказані вище виконавчі документи разом із заявою стягувача про відкриття виконавчого провадження передано до розгляду державному виконавцю 20 жовтня 2016 року, тобто після набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року.

20 жовтня 2016 року державним виконавцем виконавчий документ повернуто стягувачу (ТОВ «Кей-Колект») без прийняття до виконання у зв`язку із тим, що стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску.

ТОВ «Кей-Колект» оскаржило вказані дії державного виконавця, але, як вже було зазначено, у задоволенні скарги ТОВ «Кей-Колект» в частині скасування повідомлення від 20 жовтня 2016 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання відмовлено.

За перевіреними даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень судом встановлено, що ТОВ «Кей-Колект» було відмовлено у відкритті виконавчих проваджень, де боржником зазначено ОСОБА_6 ..

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що рішенням Індустріального районного судом м. Дніпропетровська від 30 липня 2015 року по справі № 202/12600/14-ц стягнуто з ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість в сумі 3 687 021,18 грн..

З відомостей з реєстру прав власності (інформаційна довідка 256304068 від 13 травня 2021 року) встановлено, що 26 листопада 2015 року ОСОБА_1 набула право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу та договору купівлі-продажу домоволодіння.

При цьому, на момент набуття ОСОБА_1 права власності на вказане нерухоме майно строк пред`явлення виконавчого листа за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по справі № 202/10319/14-ц не сплив, а відтак ТОВ «Кей-Колект» не було позбавлено права реалізувати предмет іпотеки на підставі рішення суду від 28 грудня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Товариства, суд першої інстанції виходив з того, що визнання за позивачем прав іпотекодержателя призведе до повторного (нелегітимного) набуття ним можливості отримати у власність майно (нерухоме майно або грошові кошти) для задоволення своїх майнових вимог до боржника за основним зобов`язанням, на яке вже було звернуте стягнення за рішенням суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (ч.ч. 1 та 2 ст.12 ЦК України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).

Статтями 39 та 41 Закону України «Про іпотеку» врегульовано порядок реалізації нерухомого майна, що є предметом іпотеки, за рішенням суду.

Отже, на підставі договору іпотеки іпотекодержатель має право ініціювати звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку з посиланням на обставини щодо невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, внаслідок чого право власності іпотекодавця на майно може припинитися в порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Звідси задоволення судом позовної вимоги про визнання права іпотекодержателя надає позивачу можливість у майбутньому в разі порушення боржником основного зобов`язання, виконання якого забезпечено іпотекою, звернути стягнення на предмет іпотеки в судовому або позасудовому порядку, а наслідком такого звернення буде набуття іпотекодержателем майна - самого предмета іпотеки у разі передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або грошових коштів у разі реалізації предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини поняття «майно» (possessions) у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на речі матеріального світу та не залежить від формальної класифікації, прийнятої у національному законодавстві: деякі інші права й інтереси, що становлять активи, теж можуть розглядатися як «майнові права», а отже, як «майно» (рішення ЄСПЛ від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202, § 100).

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 04 жовтня 2023 по справі №906/1026/22, вимога про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна пов`язана з майновим інтересом, що свідчить про її майновий характер. Отже, позов про визнання права іпотекодержателя необхідно розглядати, саме, як вимогу майнового характеру, оскільки, визнавши за собою таке право, іпотекодержатель набуває легітимного очікування успішної реалізації своєї можливості отримати у власність майно (нерухоме майно або грошові кошти) для задоволення своїх майнових вимог до боржника за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою.

Встановивши, що майнові вимоги та права ТОВ «Кей-Колект» як іпотекодержателя за вказаними договорами, були захищені та задоволенні рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по справі № 202/10319/14-ц від 28 грудня 2015 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за ТОВ «Кей-Колект» прав іпотекодержателя за договорами іпотеки від 12 березня 2008 року № 0/0/3, від 04 вересня 2008 року № 0/3 немає.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визнання за позивачем прав іпотекодержателя призведе до повторного (нелегітимного) набуття ним можливості отримати у власність майно (нерухоме майно або грошові кошти) для задоволення своїх майнових вимог до боржника за основним зобов`язанням, на яке вже було звернуте стягнення, шляхом реалізації за рішенням суду.

Доводи апелянта в скарзі про те, що суд першої інстанції не визначивши правову природу спірного іпотечного зобов`язання, у порушення ст. 263 ЦПК України неповно і не всебічно встановив обставини справи, а також те, що наявність невиконаного основного зобов`язання, існування чинного договору іпотеки, свідчать про наявність правових підстав для визнання за товариством права іпотекодержателя належного на праві власності відповідачу домоволодіння та земельної ділянки, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Колегія суддів звертає увагу позивача на те, що Товариство в судовому порядку захистило свої майнові права, про що свідчать рішення судів про стягнення кредитної заборгованості за кредитними договорами та рішення суду, яким звернуте стягнення на іпотечне майно.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції чітко вказав підстави для відмови у позові, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів.

При цьому, колегія суддів враховує, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рінення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді А.П. Барильська

Е.Л. Демченко