КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/10689/23

15 липня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Арапіної Н.Є., у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довбах Наталії Петрівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець Наталії Володимирівни, Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 , про визнання права власності на спадкове майно, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довбах Наталії Петрівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець Наталії Володимирівни, Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що з листопада 2012 року вона проживала у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу, з ОСОБА_6 . В цей період, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , у них народився син ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина, що складається із 1/3 квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_8 є: мати спадкодавця - ОСОБА_1 та його син ОСОБА_4 .

18 лютого 2022 року спадкоємець ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довбах Наталії Петрівниіз заявою про прийняття спадщини, повідомивши нотаріуса про те, що вона є єдиною спадкоємицею, яка має право на отримання спадщини після смерті ОСОБА_8 . На підставі даної заяви приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Наталією Петрівною видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі № 21, в якому зазначено весь обсяг спадкового майна, тобто, без урахування спадкових прав іншого спадкоємця першої черги, а саме - малолітнього ОСОБА_4 .

26 травня 2023 року вона, діючи як законний представник та в інтересах малолітнього сина - ОСОБА_4 , звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину.

Розглянувши дану заяву, 17 липня 2023 року приватнийнотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Наталія Петрівна відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки таке свідоцтво вже було видано на ім`я ОСОБА_1 . При цьому, нотаріус, починаючи з 26 травня 2023 року, неодноразово доводила до відома ОСОБА_1 про наявність спадкоємця за законом- її внука ОСОБА_4 , який фактично вступив у спадщину та про необхідність, у зв?язку з цим, внесення змін до виданого раніше свідоцтва про право на спадщину, однак, вказані повідомлення нотаріуса ОСОБА_1 проігнорувала.

Також, ОСОБА_3 неоодноразово та безуспішно намагалась вирішити ситуацію, що виникла, шляхом безпосередніх перемовин з ОСОБА_1.

Разом з тим, будучи достовірно обізнаною про відсутність підстав для володіння1/6 часткою спірної квартири, відповідач ОСОБА_1 , діючи очевидно недобросовісно та протиправно, 07 червня 2023 року здійснила відчуження всього об`єкту нерухомого майна за відповідним договором купівлі-продажу на користь третьої особи - ОСОБА_5 , чим фактично позбавила будь-якої можливості ОСОБА_4 (сина спадкодавця) оформити право власності на належну йому частку спадкового майна в позасудовому порядку.

Надалі, 18 липня 2023 року ОСОБА_5 уклав на користь ОСОБА_2 безоплатний договір дарування квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Наталією Володимирівною.

Посилаючись на те, що син спадкодавця - ОСОБА_4 у визначеному законом порядку прийняв спадщину, однак не може реалізувати своє право на спадкування та належним чином оформити право власності на спадкове майно через протиправну поведінку іншого спадкоємця - ОСОБА_1, яка приховала від нотаріуса факт наявності ще одного спадкоємця першої черги за аконом, відмовилась від внесенні змін до свідоцтва про право на спадщину та відчужила об?єкт нерухомого майна на користь третьої особи, позивач ОСОБА_3 , діючи в інтересах малолітньої дитини- ОСОБА_4 , просила суд:

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 лютого 2022 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Н.П. на ім?я ОСОБА_1 , яке зареєстроване в реєстрі № 21, в частині права власності ОСОБА_1 на садкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_6 , а саме-1/6 частки квартири АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_6 , а саме: 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 ;

витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , 1/6 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ;

стягнути з відповідачів судові витрати, що складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 рокупозов ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довбах Наталії Петрівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець Наталії Володимирівни, Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено.

Визнано за малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , на 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 18 лютого 2022 року ОСОБА_1 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Наталією Петрівною, реєстраційний № 21, в частині передачі права власності на 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , недійсним.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_5 , судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6 692 (шість тисяч шістсот дев`яносто дві) грн 90 коп та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_6 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_5 , судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 5 619 (п`ять тисяч шістсот дев`ятнадцять) грн 30 коп та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 (три тисячі) грн.

У решті заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2024 року задоволено частково заяву представника позивача ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 - ОСОБА_11 про відшкодування судових витрат.

Доповнено рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 лютого 2024 року у справі № 755/10689/23 за позовом ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 за участю третіх осіб приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довбах Наталії Петрівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець Наталії Володимирівни, служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_5 , судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_6 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_5 , судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 500 (п`ятсот) грн.

В решті заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 29 лютого 2024 року, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційній скарги, в яких за результатом апеляційного перегляду справи просять скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 рокута ухвалити нове судове рішення, якимв задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , відмовити.

В обґрунтування змісту вимог апеляційних скарг зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, таким, що не відповідає обставинам справи, суперечить вимогам матеріального та процесуального закону, таким, що фактично унеможливлює його виконання.

Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та заперечень.

Відповідач ОСОБА_2 зазначає, що у неї немає підстав заперечувати той факт, що малолітній син позивачки ОСОБА_12 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті його батька ОСОБА_13 , а тому він має право на 1/2 частину спадкового майна батька, і що він прийняв автоматично, як малолітня особа, спадщину у вигляді 1/6 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Його баба ОСОБА_1 (відповідач у справі) мала повідомити нотаріуса про наявність у спадкодавця ще одного, крім неї, спадкоємця - малолітнього сина ОСОБА_12 , але вона цього не зробила, атому, на переконання сторони відповідача ОСОБА_2, у позивачки є підстави пред`явити з цього приводу претензії саме до відповідача ОСОБА_1 та витребувати у неї вартість 1/6 частини квартири на користь її сина в розмірі 535 090 грн. А для пред`явлення позову до неї, ОСОБА_2 , немає жодних підстав, зважаючи на ту обставину, що її син ОСОБА_5 є добросовісним набувачем цієї квартири, а підстав, передбачених ч.1 та ч.3 ст. 388 ЦК України, які дають підстави витребувати таке майно у добросовісного набувача, у цій справі немає.

Вказує, що її син законно купив квартиру на підставі договіру купівлі-продажу, а вона законно отримала її в подарунок від сина на підставі договору дарування, які чинні до цього часу, а тому жодних підстав витребовувати у неї 1/6 частину квартири немає і претензії, на думку сторони відповідача ОСОБА_2, позивачці слід пред`явити до винної ОСОБА_1 та стягнути з неї на користь малолітнього ОСОБА_4 вартість 1/6 частини квартири, за яку вони заплатили продавцю ОСОБА_1.

На переконання сторони відповідача ОСОБА_2, таке вирішення спору будезаконним, справедливим і ефективним для всіх сторін у справі, а рішення, яке просила ухвалити позивачка у цій справі, не має юридичного сенсу, бо виконати його неможливо, зважаючи на обставини цієї справи та вимоги закону щодо таких справ.

У поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 зазначає, що вона мала повідомити нотаріуса про наявність у спадкодавця ще одного, крім неї, спадкоємця - малолітнього сина ОСОБА_12 , але не зробила цього.

У позивачки були підстави пред`явити з цього приводу претензії саме до неї, але вона не зверталась до неї, як передбачено законом, у досудовому порядку для врегулювання спору.

Вона розуміє, що з її вини постраждали троє осіб: спадкоємець ОСОБА_12 , покупець квартири ОСОБА_5 та обдарована ним його мати ОСОБА_2 , а тому вважає, що справедливим є лише один вихід - це сплата малолітньому ОСОБА_12 вартості 1/6 частини квартири в розмірі 535 090 грн, оскільки вона не може повернути ОСОБА_5 решту сплачених ним заквартиру коштів та розірвати договір купівлі-продажу, так як витратила вже значну частину коштів на сплату боргів, комунальних послуг, медичні препарати та інші потреби.

Підтримує позицію іншого відповідача у справі про те, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем цієї квартири на підставі договору купівлі-продажу і він мав право розпорядитись своєю квартирою та подарувати її своїй матері ОСОБА_2 (відповідач у справі), а тому підстав, передбачених ч.1 та ч.3 ст. 388 ЦК України, які дають підстави витребувати таке майно у добросовісного набувача, у цій справі немає.

Також вважає, що суд мав захищати у такому випадку не лише права ОСОБА_12 , але й права ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

На переконання сторони відповідача ОСОБА_1 сторони вправі були вирішити цей спір в досудовому порядку в інтересах обох сторін і винуватою у цій справі є не тільки вона, а також і позивачка ОСОБА_3 , яка не звернулась своєчасно до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ї малолітнім сином, а її твердження про те, що вона не знала і не могла знати про смерть батька її сина ОСОБА_13 , який сплачував аліменти на сина ОСОБА_12 і у зв?язку зі смертю перестав їх платити, є неправдою.

Стверджує, що в інтересах ОСОБА_12 є якнайшвидшеотримати вартість його частки у спадковому майні, бо це надасть йому можливість придбати житло, чи використати ці кошти на інші важливі потреби, а не мати частину квартири лише на папері. А ухвалене у справі рішення суду першої інстанції дійсно може призвести до багаточисленних судів, витрати на них багатьох років та великих витрат.

Суд всі ці обставини до уваги не взяв, належної оцінки запереченням проти позову не надав та ухвалив, на переконання сторони відповідача ОСОБА_1, несправедливе та неефективне рішення.

У відзиві на апеляційні скарги представник позивача ОСОБА_3, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , - адвокат Масеха Богдан Олегович просить апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року - без змін.

Зазначає що, враховуючи характер спірних правовідносин і фактичні обставини справи, вважає, що позивачкою було обрано належний спосіб захисту порушеного права малолітньої особи, а саме - витребування частки квартири з чужого незаконного володіння від останнього набувача спірного майна ОСОБА_2 .

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, витребування майна є виправданим, законним та пропорційним заходом, який є необхідним у демократичному суспільстві та переслідує легітимну мету, а саме - повернення майна малолітній особі, якою є ОСОБА_4 .

Формуючи вказаний висновок, суд першої інстанції не лише забезпечив дотримання норм матеріального та процесуального права, а й врахував висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах.

Рішення суду про витребування з володіння ОСОБА_2 нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а відтак, не потребує додаткового визнання правочинів щодо набуття/відчуження спірного майна недійсними/частково недійсними, що повністю нівелює доводи відповідачів.

Будь-який інший спосіб захисту, в тому числі і шляхом звернення з позовом до ОСОБА_1 про сплату компенсації вартості спірного майна, на думку сторони позивача, не призведе до відновлення порушеного права ОСОБА_4 , з огляду на те, що за відповідачем ОСОБА_1 не зареєстровано будь-якого рухомого/нерухомого майна, що в сукупності з такими суттєвими обставинами як похилий вік (83 роки) та відсутність доходів, дає підстави стверджувати про високу ймовірність неможливості отримання від неї такої компенсації, що не призведе до відновлення порушеного права малолітнього ОСОБА_4 .

Більш того, відповідач ОСОБА_1 відмовилась внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за неодноразовими пропозиціями нотаріуса та протягом розгляду справи не пропонувала стороні позивача добровільо вирішити даний спір.

З огляду на викладене, а також, беручи до уваги попередню протиправну поведінку ОСОБА_1 , сторона позивача вважає, що запропонований відповідачамиспосіб захисту порушеного права не є належним та ефективним, а фактично є маніпуляцією задля позбавлення малолітньої особи права на майно.

Посилаючись на безпідставність доводів відповідачів про те, що ухвалене у справі рішення суду може призвести до багаточисленних судів,зазначає, що виконання оскаржуваного рішення не створює автоматично наявність підстав для іншого судового спору, як помилково вважають відповідачі, оскільки зазначені ними спірні питання щодо спільного майна можуть бути також вирішені і в досудовому порядку.

Звертає увагу суду на те, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_5 мають ідентичну правову позицію у справі, не дивлячись на різні інтереси та процесуальні статуси в спорі, про що також вказують подані ними процесуальні документи, які є ідентичними за змістом, а отже, на думку сторони позивача, їх об`єднує спільна мета - позбавити малолітню особу частки у спадковому майні його батька.

У поданому відзиві представник позивача зробив заяву про те, що ОСОБА_3 понесла витрати на професійну правничу допомогу щодо перегляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 15 000,00 грн. У разі понесення додаткових витрат, які ОСОБА_3 сплатить або повинна буде сплатити у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, стороною позивача своєчасно буде повідомлено суд та надано відповідні докази, але в будь-якому випадку не пізніше 5 днів з дня ухвалення постанови.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_5 повністю підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання повторно не з?явилась, про день та час слухання справи апеляційним судом повідомлялась у встановленому законом порядку, а тому суд вважає можливим розгялд справи у її відсутності.

Позивачка ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , та її представник адвокат Масеха Богдан Олегович проти доводів апеляційних скарг заперечували, просили скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Довбах Наталія Петрівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравець Наталія Володимирівна, Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання також повторно не з`явились, про деньта час розгляду справи апеляційним судом повідомолені у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасниів справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційні скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_8 народився ОСОБА_4 , батьками якого є ОСОБА_17 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_6 .

04.12.2018 року Деснянськимрайонним судом м. Києва ухвалено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_18 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі 2000 грн, щомісячно, починаючи з 09 липня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

ІНФОРМАЦІЯ_9 помер ОСОБА_6 , що підтверджується свідтвом про смерть НОМЕР_7 .

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина, що складається із 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_3 .

18.02.2022 року спадкоємець ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довбах Наталії Петрівни із заявою про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_6 .

На підставі даної заяви, 18.02.2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах НаталієюПетрівною видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , зареєстроване в реєстрі № 21.

26.05.2023 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довбах Наталії Петрівни із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

07.06.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Наталією Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі за № 754.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_5 придбав квартиру за адресою АДРЕСА_3 .

17.07.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Наталією Петрівною відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право ОСОБА_4 на спадщину за законом, що відкрилася після смерті ОСОБА_8 , оскільки станом на 18.02.2022 року заяву про прийняття спадщини подала тільки мати померлого ОСОБА_1 , якій було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку квартири за адресою АДРЕСА_3 .

18.07.2023 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравець Наталією Володимирівною, зареєстрований в реєстрі за № 1035.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_5 подарував у власність ОСОБА_2 квартиру за адресою АДРЕСА_3 .

Задовольняючи позовні ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довбах Наталії Петрівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець Наталії Володимирівни, Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 , про визнання права власності на спадкове майно, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та витребування майна з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції вказав на те, що малолітня дитина ОСОБА_4 та відповідач по справі ОСОБА_1 мали право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , на 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , кожний. Отже, позовні вимоги про визнання права власності на спадкове майно підлягають задоволенню повністю.

Cпадковим майном є 1/3 частинаспірної квартири, відповідно частка кожного спадкоємця становить 1/6 (1/3:2). При видачі відповідачці ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом не було враховано право малолітньої дитини ОСОБА_4 на 1/6 частину спірної квартири, тому свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину спірної квартири в частині передачі права власності на 1/6 частину квартири є недійсним. Отже, позовні вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину підлягають задоволенню повністю.

У випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. 07 червня 2023 року третя особа ОСОБА_5 придбав 1/6 частини квартиру, що знаходиться за за адресою: АДРЕСА_3 , яка не мала права її відчужувати, майно вибуло з власності позивача не з його волі. Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто, рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння підлягають задоволенню повністю.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року відповідає.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до частини 1 статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).

Частинами другою - четвертою статті 1273 ЦК України встановлено, що фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, може відмовитися від прийняття спадщини за згодою піклувальника і органу опіки та піклування. Неповнолітня особа віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років може відмовитися від прийняття спадщини за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальника і органу опіки та піклування. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до частини 1 статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі, зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (частина 1 статті 1261 ЦК України).

Малолітня дитина ОСОБА_6 та мати померлого ОСОБА_1 є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складалася з 1/3 частини квартири за адресою:

АДРЕСА_3 , як мати померлого ОСОБА_4 , в межах строків, визначених законом, звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом.

ОСОБА_6 на момент смерті батька ОСОБА_4 був малолітньою дитиною (6 років), а тому, відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що автоматично прийняв спадщину.

Таким чином, ОСОБА_1 та малолітній ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , прийняли у власність по 1/6 частині квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , кожний.

Слід звернути увагу і на те, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена, тому отримання свідоцтва про право на спадщину є правом спадкоємця, яке він може використати у будь-який час. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, адже, прийнявши спадщину в порядку, передбаченому ст.ст. 1268, 1270 України, він забезпечив своє право на отримання свідоцтва в майбутньому.

17.07.2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Наталією Петрівною відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право ОСОБА_4 на спадщину за законом, що відкрилася після смерті ОСОБА_8 , так як 18.02.2022 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку квартири за адресою АДРЕСА_3 , оскільки остання приховала від нотаріуса факт наявності малолітнього спадкоємця за законом.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_6 є власником 1/6 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яку у власність отримав в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_18 .

Проте, вказане майно вибулоз володіння малолітнього ОСОБА_8 позайого волею, внаслідок неправомірних дій іншого спадкоємця за законом ОСОБА_1, а відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та визнання за малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , на 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з підпунктами 4.1, 4.2 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.

Згідно зі статтею 1296 ЦК України спадкоємці як за законом, так і за заповітом мають право звернутись до нотаріуса за видачею їм свідоцтва про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Відповідно до статі 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Оспорювати свідоцтво про право на спадщину може особа, яка має право на спадщину (стаття 1301 ЦК України), а витребувати спадкове майно вправі спадкоємець (тобто особа, статус спадкоємця якого підтверджений), що прийняв спадщину (статті 1296, 1298 ЦК України). Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 29 травня 2024 року справі№ 206/851/23 (провадження № 61-2308св24).

У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України підставою визнання свідоцтва недійсним передбачено відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Як встановлено вище, ОСОБА_6 на момент смерті батька ОСОБА_4 був малолітньою дитиною (6 років),а тому, відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що автоматично прийняв спадщину.

ОСОБА_1 визнає, що при оформленні спадщини після смерті ОСОБА_4 , нею про існування ще одного спадкоємця першої черги за законом нотаріуса повідомлено не було.

21.06.2023 року, 05.07.2023 року приватнийнотаріус Київського міського нотаріального округу Довбах Наталія Петрівна зверталася до ОСОБА_1 з повідомленнями про наявність спадкоємця за законом- її внука ОСОБА_4 , який фактично вступив у спадщину та про необхідність, у зв?язку з цим, внесення змін до виданого раніше свідоцтва про право на спадщину. Вказані повідомлення нотаріуса ОСОБА_1 проігнорувала.

Вказані обставини свідчать про факт незгоди з боку ОСОБА_1 на внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі існування ще одного спадкоємця - малолітнього ОСОБА_4 .

Оскільки ОСОБА_1 не мала права на спадкування на 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інтанції про наявність, передбаченої ст. 1301 ЦК України, підстави для задоволення позовних вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18 лютого 2022 року ОСОБА_1 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Наталією Петрівною, реєстраційний № 21, в частині передачі права власності на 1/6 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 недійсним.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зроблено висновок, що «свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. … У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 335/13418/18 (провадження № 61-15300св20) вказано, що: «у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише про відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тощо».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі №2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».

В спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України (див. правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12)).

Тобто, спадкоємець який прийняв спадщину, може пред`являти віндикаційний позов.

Правильно встановивши, що інший спадкоємець мати померлого - ОСОБА_1 незаконно успадкувала частку малолітньогоОСОБА_4 у спадщині; в подальшому його частку в квартирі відчужила ОСОБА_5, який, в свою чергу, частку квартири малолітнього ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що незважаючи на добросовісність та відплатність набуття ОСОБА_2 1/6 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , позивач правомірно звернувся до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних про витребування з чужого володіння ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , 1/6 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Доводи апеляційних скарг про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав шляхом витребування майна у добросовісних набувачів, колегія суддів відхиляє, як безпідставні, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19)).

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 розділу І книги ІІІ ЦК України, в тому числі, шляхом витребування спадкового майна у порядку статті 388 ЦК України (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі № 463/6829/21-ц (провадження № 61-12264св22)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 22 лютого 2022 року в справі № 761/36873/18 (пункт 9.21) та інших.

Належна малолітньому ОСОБА_4 1/6 частна нерухомого майна є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19.

В справі, яка переглядається, майно вибуло з володіння малолітнього ОСОБА_4 поза його волею.

За таких підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належним способом захисту права малолітнього ОСОБА_4 в цій справі є саме вимога про витребування майна з чужого володіння ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_4 1/6 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

У разі вибуття майна з володіння власника не з його волі законодавець надає переваги у захисті власнику, а не добросовісному набувачеві.

Доводи апеляційних скарг про те, що об`єктом позову про витребування майна із чужого володіння не може бути 1/6 частинаквартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

За вимогами статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Ураховуючи специфіку речей в обороті, володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно у встановленому законом порядку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18; пункт 90)).

Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21; пункти 65-67); від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження № 14-91цс20; пункт 92)).

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).

З визнанням того, що державною реєстрацією права власності на нерухоме майно підтверджується володіння цим майном, у судову практику увійшла концепція «книжного володіння».

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16(провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19.

Оскільки у справі, що переглядається, заявлено позов про витребування 1/6 частки спірної квартири, наслідком задоволення позову буде внесення записів про державну реєстрацію за малолітнім ОСОБА_4 права власності на 1/6 частину спірної квартири.

Такий висновок узгоджується з постановою Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15, у якій витребувано від відповідача на користь позивачів 54/100 частки квартири без з`ясування, чи є це майно індивідуально визначеним або виділеним в натурі.

Доводи апеляційної скарги про те, що належним способом захисту порушених прав малолітнього ОСОБА_4 а у даній справі є предявлення позову до відповідача ОСОБА_1 та витребування у неї вартості 1/6 частини квартири в розмірі 535 090 грн, не заслуговують на увагу, оскільки це не призведе до відновлення порушеного права ОСОБА_4 , з огляду на те, що за відповідачем ОСОБА_1 не зареєстровано будь-якого рухомого/нерухомого майна, що в сукупності з такими суттєвими обставинами як похилий вік (83 роки) та відсутність доходів, дає підстави стверджувати про високу ймовірність неможливості отримання від неї такої компенсації, що як наслідок не призведе до відновлення порушеного права малолітнього ОСОБА_4 .

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в апеляційних скаргах, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційних скарг відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги відповідачівОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: