справа № 754/3801/23 головуючий у суді І інстанції Гринчак О.І.
провадження № 22-ц/824/7820/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Шевченко Ольгою Юріївною на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_2 , через представника - адвоката Цурку Наталію Олександрівну, звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики у розмірі 1 000 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено Договір позики грошових коштів. За умовами Договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 2 860 000,00 грн., що станом на дату укладення договору становить 110 000,00 доларів США за офіційним курсом продажу долара США у розмірі 26,00 грн./1 долар США. Позичальник зобов`язався повернути позику у строк до 05 вересня 2019 року шляхом передачі грошових коштів за погодженим курсом продажу долара США у розмірі 26 грн. за 1 долар США.

До договору позики неодноразово вносилися зміни, шляхом укладення додаткових угод, відповідно до умов яких здебільшого змінювалися умови договору позики лише в частині строку повернення позики. Відповідно до погоджених умов Договору позики та додаткових угод, остаточний розрахунок мав бути проведений у строк до 31 грудня 2022 року.

Факт невиконання зобов`язань та неповернення грошових коштів підтверджується актом взаєморозрахунків від 10 січня 2023 року до договору позики від 05 вересня 2017 року. Станом на дату звернення з даним позовом сума заборгованості не зменшилася та становить 1 000 000,00 грн., а відповідач ухиляється від виконання зобов`язання.

23 травня 2023 року відповідач подав заяву, в якій позовні вимоги визнав та підтвердив наявність заборгованості.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 05 вересня 2017 року у розмірі 1 000 000,00 грн. та судовий збір за подання позову 5 000,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, 05 лютого 2024 року особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 , через представника - адвоката Шевченко Ольгу Юріївну, через систему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, у якій просила рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апелянт вважає, що рішення місцевого суду ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права та порушило її права при поділі спільного сумісного майна нажитого з відповідачем у справі ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі. Суд першої інстанції, при вирішенні питання про відкриття провадження не перевірив, що вказане рішення може вплинути на права та обов`язки апелянта, що не була стороною у цій справі, у порушення вимог ст. 206 ЦПК України необґрунтовано прийняв визнання позову відповідачем, не перевірив відповідність дій сторін договору принципам добросовісності, чим порушив вимоги ст. ст. 3, 13 ЦК України, оскільки договір позики від 05 вересня 2017 року є фіктивним правочином за яким жодних грошових коштів не передавалося і не поверталося, а єдиною метою отримання рішення у цій справі є ухилення відповідачем ОСОБА_3 від законного розподілу спільно нажитого майна подружжя.

Так, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року у справі №754/4741/22 розірвано шлюб між подружжям ОСОБА_1.

За 20 років перебування у шлюбі подружжя набуло у власність, як рухоме, так і нерухоме майно на загальну суму 11 434 672,00 грн.

Найбільш вартісними об`єктами спільного майна є земельна ділянка - 12 соток, оформлена на ім`я ОСОБА_3 в селі Погреби Броварського району, і розташований на ній житловий будинок загальною площею 300,00 кв.м., який є повністю готовим та придатним для проживання, але не вводиться в експлуатацію ОСОБА_3 саме з підстав наявності спору щодо його поділу.

Наразі на розгляді Броварського міськрайонного суду Київської області перебуває справа №361/9463/23 про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_1.

ОСОБА_3 у зустрічному позові у справі №361/9463/23 повідомив, що постановою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва від 23 листопада 2023 року у ВП НОМЕР_1 передано стягувачу - ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №754/3801/23 від 21 серпня 2023 року земельну ділянку за кадастровим номером :01:048:0028, загальною площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_3 .

Актом про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу ВП НОМЕР_1 від 23 листопада 2023 року було передано ОСОБА_2 у власність наведену земельну ділянку.

Тобто, саме на підставі рішення суду у цій справі, земельна ділянку за кадастровим номером :01:048:0028, загальною площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на якій розташований житловий будинок загальною площею 300 кв.м., який побудований за наявності дозвільних документів, оформлених на ОСОБА_3 , але не введений в експлуатацію, були передані позивачу у цій справі - ОСОБА_2 , який формально вже є власником як земельної ділянки, так і будинку, оскільки чинне законодавство передбачає принцип за яким нерухомість слідує за землею, незважаючи на те, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Апелянт вважає, що сторонами у справі порушено принцип добросовісності при реалізації прав і повноважень щодо укладення договору позики та, зловживаючи своїм правом, фактично використовують рішення суду не для захисту цивільних прав та інтересів, а створення преюдиційного рішення суду про стягнення неіснуючого боргу з метою уникнення справедливого розподілу спільно нажитого майна подружжя.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 березня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Шевченко Ольгою Юріївною на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

20 березня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Цурка Наталія Олександрівна, подала відзив, у якому заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Спірний договір позики укладено у встановленій законом формі, договір містить усі необхідні реквізити - сторін, предмет, строк, ціну, права та обов`язки тощо. У договорі позики зазначено, що позичальник перебуває у шлюбі, та дружина повідомлена про укладення ним договору позики. Недійсним договір не визнавався.

Апелянт стверджує про презумпцію спільності майна подружжя виключно щодо земельної ділянки, а не щодо боргових зобов`язань. При цьому, ОСОБА_1 стороною договору позики не є, в апеляційній скарзі не навела жодного аргументу що оскаржуване рішення стосується її прав та свобод.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник - адвокат Шевченко О.Ю. вимоги апеляційної скарги підтримали та наполягали на її задоволенні.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Цурка Н.О. заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Відповідач ОСОБА_3 та/або його представник в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, отже їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

02 серпня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_3 адвоката Терещенко Людмили Вячеславівни про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що адвокат зайнятий у розгляді іншої кримінальної справи. При цьому, вказано, що сторона відповідача не отримала від суду ні ухвалу про відкриття апеляційного провадження, ні судової повістки про виклик до суду на 05 серпня 2024 року на 13 год. 15 хв.

З матеріалів справи вбачається, що поштова кореспонденція направлена на адресу відповідача ОСОБА_3 (представник у суді першої інстанції участі у справі не приймав) 14 березня 2024 року (ухвала про відкриття апеляційного провадження) та 13 травня 2024 року (судова повістка про виклик до суду), була повернута до апеляційного суду (15 березня 2024 року та 20 травня 2024 року відповідно) з відміткою «адресат відмовився», що в силу вимог п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України вважається врученням судової повістки, тобто належним повідомленням.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень, врахувавши, що про час та дату розгляду справи ОСОБА_3 був повідомлені належним чином ще 20 травня 2024 року дійшла висновку про визнання причини неявки учасника справи в судове засідання не поважною тобто такою, що не перешкоджає розгляду справи по суті, та з огляду на належне повідомлення про судове засідання цього учасника справи, з урахуванням категорії справи, та строку її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи по суті за його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про закриття апеляційного провадження з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У статті 129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким способом або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22 рішення ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України», заява №23436/03).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Ця стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

В даному випадку ОСОБА_1 як особа, яка не була учасником справи в суді першої інстанції, повинна обґрунтувати яке право, інтерес, обов`язок порушує, на її думку, рішення суду першої інстанції, тобто довести право на апеляційне оскарження такого рішення.

За вказаних обставин, визначальним моментом є з`ясування того, яким чином ухвалене судове рішення впливає на права, інтереси осіб, які не брали участі у справі, але вважають порушеними свої права та інтереси.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Таку правову позицію щодо застосування правил частини 1 статті 352 ЦПК містить постанова Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі №200/6831/18.

Подаючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 стверджувала, що оскаржуване рішення порушило її права при поділі спільного сумісного майна нажитого з відповідачем у справі ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції встановив, що 05 вересня 2017 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено Договір позики.

За умовами вказаного договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 2 860 000,00 грн., що станом на дату укладення договору становить 110 000,00 доларів США за офіційним курсом продажу долара США у розмiрi 26,00 грн./1 долар, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк встановлений цим договором. На момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 110 000,00 доларів США позикодавець передав позичальнику в повному обсязі, що підтверджується розпискою. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 05 вересня 2019 року, шляхом передачі грошових коштів (гривня, долар США, євро) за погодженим курсом продажу долара США у розмірі 26 грн. за 1 долар США. За домовленістю сторін сплата позики повинна підтверджуватися позикодавцем відповідними розписками про одержання грошей, які позикодавець зобов`язаний видати позичальнику одночасно із отриманням платежу від позичальника (п. 1-3, 5 Договору позики).

Додатковою угодою від 02 вересня 2019 року до Договору позики від 05 вересня 2017 року сторонами внесено зміни в п.3 Договору позики, а саме встановлено строк повернення позики до 05 вересня 2020 року.

Додатковою угодою №2 від 25 серпня 2020 року до Договору позики від 05 вересня 2017 року внесено зміни в п. 3 Договору позики та сторонами встановлено строк повернення позики до 31 грудня 2021 року.

Додатковою угодою №3 вiд 30 січня 2022 року до Договору позики від 05 вересня 2017 року встановлено, що загальна сума повернутих позичальником грошових коштів за Договором позики від 05 вересня 2017 року становить 1 620 000,00 грн., що еквівалентно 62308,00 доларам США за погодженим сторонами курсом долара США у розмірі 26 грн. за 1 долар США. Станом на дату укладення даної Додаткової угоди за Договором позики 05 березня 2017 року неповернутою залишилася сума позики у розмірі 1 240 000,00 грн., що еквівалентно 47 690,00 доларів США за погодженим сторонами курсом долара США у розмірі 26 грн. за 1 долар США. Щодо виконаної частини зобов`язання майнових претензій до позичальника позикодавець не має. Також сторонами внесено зміни в п. 3 Договору позики та встановлено строк повернення позики до 31 грудня 2022 року.

10 січня 2023 року між сторонами договору складено акт звірки взаєморозрахунків за Договором позики 05 березня 2017 року, згідно з яким станом на 10 січня 2023 року загальна сума заборгованості складає 1 000 000,00 грн., що еквівалентно 38 462,00 дол. США за погодженим сторонами курсом долара США у розмірі 26 грн. за 1 долар США.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

З рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року у справі №754/4741/22 встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 02 лютого 2002 року, а отже і на час укладення договору позики.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №639/7335/15-ц, від 15 вересня 2023 року у справі №466/10235/18.

Отже, зазначені у оскаржуваному судовому рішенні висновки суду першої інстанції створюють права та обов`язки лише для сторін договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , поряд з цим, питання про права та обов`язки ОСОБА_1 при розгляді даної справи судом не вирішувались.

Аргументи апеляційної скарги про порушення сторонами засад добросовісності при укладенні договору позику та по суті його фіктивність, не можуть слугувати підставами для скасування рішення, оскільки зводяться до дослідження окремих обставин, що не входять до предмета доказування в цій справі.

Більш того, заінтересована особа має право звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підстави визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц та постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №372/3541/16-ц, від 28 листопада 2019 року у справі №910/8357/18, від 20 травня 2020 року у справі №922/1903/18.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернулася до суду, яке саме право порушене, в чому полягає порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Отже, питання про спростування у встановленому законом порядку презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) підлягає дослідженню у межах окремого судового розгляду. Проте, як повідомив апеляційному суду представник апелянта з позовами щодо оспорювання правомірності правочину (договору позики) до суду не зверталися.

Крім того, станом на час звернення ОСОБА_1 до апеляційного суду спір між подружжям щодо поділу майна не вирішено, юридичну долю та правовий режим, у тому числі земельної ділянки та житлового будинку, не визначено, а тому є передчасним твердження апелянта про порушення оскаржуваним рішенням її прав, саме при поділі майна подружжя. При цьому, апеляційним судом зі слів представника апелянта встановлено, що боргові зобов`язання подружжя, про наявність/відсутність яких зазначається у апеляційній скарзі не є предметом поділу майна у справі, що розглядається.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За результатами судового перегляду справи, колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 не довела факту порушення рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року її прав, інтересів або обов`язків.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Системний аналіз наведеної норми процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. Якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Подібний правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 лютого 2020 року у справі №668/17285/13-ц.

З огляду на викладене, враховуючи обставини справи та оцінивши у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України надані докази, колегія суддів вважає, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалося, а відтак відкрите апеляційне провадження за її апеляційною скаргою, як особи, яка не брала участі у справі, підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 352, 362, 381, 389, 390 ЦПК України, Київський апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Шевченко Ольгою Юріївною - закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено 06 серпня 2024 року

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова