печерський районний суд міста києва
Справа № 757/6214/24-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Бусик О.Л.

при секретарі судових засідань - Романенко Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Піддубна Світлана Пилипівна про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

08 лютого 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 20 вересня 2011 року ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 перебували в шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 20 вересня 2011 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1352 та витягом із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 1 від 25 вересня 2021 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача, що постійно мешкав до дня смерті за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України, спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є його дружина - ОСОБА_1 , 1962 р. н. та сини: ОСОБА_2 ,1966 p.н., ОСОБА_4 , 1984 р. н.

11 лютого 2021 pоку, в межах встановленого законом строку, позивач звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Якименко В. О. із заявою про прийняття спадщини. Ознайомившись із матеріалами спадкової справи № 13/2020, позивач вперше дізналась, що частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала чоловіку позивача на праві власності в порядку приватизації, подарована ОСОБА_2 .

Позивач вважає договір дарування таким, що не відповідає актам цивільного законодавства, дійсній волі дарувальника та порушує її права на спадкове майно.

Окрім того, предметом договору дарування є частка квартири в об`єкті культурної спадщини. Будинок по АДРЕСА_2 , є об`єктом історії та архітектури відповідно, як меморіальний будинок, де жив ОСОБА_5 .

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 21 серпня 1975 року № 840 занесений до переліку пам`яток історії місцевого значення; як житловий будинок працівників Ради народник комісарів УРСР рішення виконавчого комітету Київської міськради народних депутатів від 21 січня 1986 року № 49 занесений до переліку пам`яток архітектури місцевого значення, охоронний № 158. Також ОСОБА_6 не відвідував нотаріуса та не висловлював бажань здійснити зазначений правочин.

Посилаючись на те, що спірний договір дарування частини квартири АДРЕСА_3 , укладений з порушенням чинного законодавства України, просить суд визнати недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_3 , укладений 11 листопада 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Ухвалою судді від 12 лютого 2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

07 березня 2023 року від відповідача надійшов відзив по справі, в якому останній зазначає наступне.

Волевиявлення ОСОБА_3 розпорядитися належною йому частиною квартири, а саме - подарувати ОСОБА_2 було таким же вільним як і його волевиявлення у 2012 році розірвати шлюб з позивачкою. Після укладення угоди дарування 1/2 частини квартири батько віддав відповідачу ключі від квартири, до від`їзду з України відповідач з родиною проживав в його частині квартири. Даний факт зможуть підтвердити свідки. Позивачка не знає цього, тому що вона не була дружиною батька та не проживала з ним з 2012 року, коли ОСОБА_3 її вигнав зі своєї квартири. Окрім того, після укладення договору дарування відповідач був зареєстрований у подарованій квартирі та зареєстрований в ній на даний час. Таким чином, ствердження позивача про те, що відповідач реально не отримав частину квартири в дар спростовуються вищевказаними фактами. Заявляючи позов про визнання недійсним договору позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настанням відповідних наслідків. Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що договір суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Також, відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Згідно п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» від 13 липня 1978 року № 3600-09, визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону. Згідно cт.13 Закону України «Про охорону культурної спадщини», об`єкти культурної спадщини незалежно форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення пам`ятки до реєстру за категоріями національного та місцевого значення. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об`єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам`ятки. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1760, прийнято на виконання Закону України «Про охорону культурної спадщини», затверджено Порядок визначення категорій пам' яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Реєстру. У відповідності до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 16 грудня 2004 року № 2245-IV відповідно до п. 4 Прикінцевих положень якого об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», AO вирішення питання про їх включення (виключення) до Реєстру вважаються пам`ятками відповідно національного чи місцевого значення.

Таким чином, об`єкт нерухомого майна набуває правового статусу пам`ятки тільки із занесенням до Реєстру. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 року по справі № 910/8413/21).

Згідно відповіді Міністерства культури та інформаційної політики від 26 січня 2022 року, на ім`я позивача, яким обґрунтовано її позовні вимоги, будинок за адресою: АДРЕСА_2 не занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Отже, об`єкт нерухомого майна набуває правового статусу пам`ятки тільки із занесенням його до Реєстру.

Таким чином, твердження позивача про порушення норм закону, які б стали підставою для визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним є абсолютно надуманими та не спростовують принципу правомірності угоди, а лише свідчать про її намагання у будь який спосіб отримати в спадок майно, яким батько розпорядився за життя, не маючи на це жодного морального права.

Окрім того, на момент вчинення оспорюваної угоди право позивача ніяким чином не могло бути порушено оскільки станом на 2019 рік вона перебувала з ОСОБА_3 у розірваному шлюбі і ніяких прав на його майно не мала.

18 березня 2024 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Піддубної С.П. надійшли пояснення по справі, в яких остання просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на наступне.

Під час посвідчення договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо частки квартири за адресою АДРЕСА_2 нотаріусом було дотримано порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Зокрема у відповідності до п. 1 глави 3 розділу 1 Порядку, нотаріусом було встановлено особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії - ОСОБА_7 . Також у відповідності до глави 4 розділу 1 Порядку було визначено обсяг цивільної дієздатності ОСОБА_8 (на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону, що підтверджували його вік, а також на підставі проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення ОСОБА_8 щодо вчинення нотаріальної дії).

Також керуючись главою 6 Порядку нотаріусом було встановлено дійсні наміри кожної з сторін ( ОСОБА_8 та ОСОБА_2 відповідно) до вчинення правочину, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснювалося шляхом встановлення однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Окрім цього, було перевірено усі документи, що були поданими ОСОБА_8 та ОСОБА_2 для вчинення нотаріальної дії. Перед підписанням документа ОСОБА_8 та ОСОБА_2 були ознайомлені зі змістом документа (пункт 3 глави 9 розділу 1 Порядку). Нотаріусом було перевірено справжність підпису цих осіб шляхом здійснення ними підпису у присутності нотаріуса.

Таким чином, у процесі посвідчення договору дарування було встановлено вільне волевиявлення сторін, зокрема ОСОБА_8 , а також дотримано вимоги законодавства щодо посвідчення цього договору.

Також, згідно відповіді Міністерства культури та інформаційної політики від 26 січня 2022 року, який долучено до матеріалів позовної заяви, вбачається, що будинок за адресою: АДРЕСА_2 не занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Виходячи з цього, Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не мав надавати згоди на укладення договору дарування частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Відповідно, при укладенні сторонами зазначеного вище договору дарування не відбулось порушення вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини» стосовно порядку погодження передачі нерухомого майна.

Таким чином нотаріусом не було порушено ні Закону ні Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

30 травня 2024 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Піддубної С.П. на запит суду надійшли документи, а саме: копія договору дарування та документів, на підставі яких було посвідчено договір дарування, витяг з реєстру для реєстрації нотаріальних дій, витяги з журналу обліку виклику нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщення яке є робочим місцем приватного нотаріуса, документи щодо реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 13 червня 2024 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

В судове засідання позивач не з`явилась, до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, до суду подали заяву про розгляд справи у їх відсутність.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, до суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Згідно з частиною 1 статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Стаття 79 ЦПК України визначає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом установлено, що 11 листопада 2019 року ОСОБА_3 уклав договір дарування з ОСОБА_2 , яким подарував у власність 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 .

Договір дарування частини квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Піддубною С.П, зареєстровано в реєстрі за № 632.

За приписами ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Матеріалами справи підтверджено, що 11 листопада 2019 року між ОСОБА_3 , спадкоємцем якого є позивач, та відповідачем було укладено договір дарування.

У договорі дарування від 11 листопада 2019 року дарувальник ОСОБА_3 підтвердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Крім того, сторони стверджували, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересах; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; сторони підтверджують однакове розуміння умов, значення та правових наслідків правочину, а також відповідність усіх без винятку положень договору їх дійсному волевиявленню, сторони прочитали договір особисто, заяв та зауважень сторони не мають.

Враховуючи зміст договору, суд вважає, що, укладаючи договір дарування частини квартири, ОСОБА_3 не міг не розуміти, що йдеться саме про договір дарування.

Посилання в позові на незадовільний стан здоров`я та похилий вік ОСОБА_3 суд не приймає до уваги як підставу для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору позивач мав повну цивільну дієздатність, його дієздатність обмежена не була.

Разом з тим, суд враховує, що після укладення договору дарування частини квартири відповідач прийняв її в дар, зареєстрував за собою право власності у встановленому законом порядку на неї та зареєстрував у ній своє місце проживання.

Частинами 1,2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином, уклавши 11 листопада 2019 року договір дарування частини квартири, ОСОБА_3 розпорядився своєю власністю на власний розсуд, так само як і відповідач, будучи власниками спірної частини квартири, має право володіти, розпоряджатися та користуватися нею на власний розсуд.

Що стосується тверджень позивача про не відповідність оспорюваного договору актам цивільного законодавства та ЗУ «Про охорону культурної спадщини», суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 6 ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Статтею 13 Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 8 червня 2000 року N 1805-III визначено, що об`єкти культурної спадщини незалежно форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення пам`ятки до Реєстру за категоріями національного та місцевого значення. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об`єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам`ятки.

Отже, об`єкт нерухомого майна набуває правового статусу пам`ятки тільки із занесенням до Реєстру.

Аналогічна правова позиція щодо набуття правового статусу пам`ятки із занесенням до Реєстру викладена в Постанові Судова палати у господарських справах Верховного Суду від 09 вересня 2014 року по справі № 5011-48/950-2012|3-66гс14, постанові Вищого господарського суду України від 07 жовтня 2014 року справа № 5011-48/950-2012.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 8 червня 2000 року N 1805-III передбачено, що об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» № 3600, визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1760, прийнятою на виконання Закону України "Про охорону культурної спадщини" від 8 червня 2000 року N 1805-III, затверджено Порядок визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Реєстру.

16 грудня 2004 року було прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" № 2245-IV, відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень якого об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» № 3600, до вирішення питання про їх включення (виключення) до Реєстру вважаються пам`ятками відповідно національного чи місцевого значення.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" № 2245-IV від 16 грудня 2004 року Кабінет Міністрів України був зобов`язаний протягом шести місяців з дня опублікування цього Закону внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції про приведення Законів України у відповідність із цим Законом та забезпечити прийняття нормативно-правових актів, спрямованих на його виконання.

Упродовж шестимісячного строку, визначеного Законом "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" № 2245-IV від 16 грудня 2004 року, Кабінет Міністрів України не подав на розгляд Верховної Ради України законопроектів (пропозицій) про приведення законів України у відповідність із зазначеними Законами щодо включення чи невключення об`єктів до списків (переліків) пам`яток історії та культури згідно із Законом УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» № 3600 і до Реєстру нерухомих пам`яток України, а отже будинок за адресою АДРЕСА_2 не набув статусу пам`ятки.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру щодо пам`яток місцевого значення здійснюється на підставі рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 р. № 928 затверджено Перелік об`єктів культурної спадщини національного значення, які заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, до якого спірна будівлю за адресою АДРЕСА_4 / не внесено.

В переліку пам`яток культурної спадщини місцевого значення, які заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, розміщеному на офіційному сайті Міністерства культури України, житловий будинок за адресою АДРЕСА_4 / також не значиться.

Відповідно до пункту 1 Порядку визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 р. № 1760 (в редакції постанови КМ України від 22.05.2019 р. № 452) об`єкти культурної спадщини заносяться до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за рішенням Кабінету Міністрів України (щодо об`єктів національного значення) та Мінкультури (щодо об`єктів місцевого значення).

Згідно ч. 3 ст. 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, видає власнику пам`ятки або уповноваженому ним органу свідоцтво про реєстрацію об`єкта культурної спадщини як пам`ятки.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірна квартира АДРЕСА_3 , яка є предметом договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , згідно вимог Порядку визначення категорій пам`яток для занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 р. № 1760 (в редакції постанови КМ України від 22.05.2019 р. № 452), занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України місцевого значення. Свідоцтво про реєстрацію об`єкта культурної спадщини як пам`ятки, позивачем до суду також не надано.

Окрім того, як вбачається, що з листа Міністерства культури та інформаційної політики України від 26 січня 2022 року будинок АДРЕСА_2 не занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. До зобов`язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов`язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов`язань.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

З приписів статті 3 Цивільного кодексу України вбачається, що однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України ).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Правові позиції втілені у статті 638 Цивільного кодексу України визначають, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України .

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що судом не встановлено, а позивачем не доведено порушень вимог чинного законодавства при укладенні договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а тому позовні вимоги ОСОБА_1 суд вважає необґрунтованими та безпідставними, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 280, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Піддубна Світлана Пилипівна про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 07 серпня 2024 року.

Суддя : О.Л. Бусик