Справа № 357/5319/24
Провадження № 2/357/2797/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

( ЗАОЧНЕ )

07 серпня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді - Бондаренко О. В., за участю секретаря судового засідання - Кононюка П.О., розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про виселення,

В С Т А Н О В И В :

09.04.2024 представник позивачки, адвокат Ковбасюк - Боброва Альона Іванівна, звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що ОСОБА_1 , являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 , зареєстрована та проживає у даному будинку з 21.02.1998. Відповідач - ОСОБА_2 являється онуком позивачки, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , однак з серпня 1992 року проживає разом із ОСОБА_1 у вказаному житловому будинку. Останнім часом проживання позивачки з онуком стало нестерпним, відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до додому у нетверезому стані, часто влаштовує сварки та навіть бійки, псує майно, продає побутові речі з будинку, гроші витрачає на алкогольні напої, принижує ОСОБА_1 перед сусідами та родичами, погрожує фізичною розправою, ображає її нецензурною лексикою, чинить насильство в сім`ї психологічного характеру. Позивачка неодноразово викликала поліцію на дії позивача аби захиститися від його нападів. Відповідач участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не приймає, чим завдає позивачці значних матеріальних затрат і додатковий фінансовий тягар. Оскільки у добровільному порядку вирішити спір неможливо, просила у судому порядку виселити ОСОБА_2 з належного на праві власності ОСОБА_1 житлового будинку АДРЕСА_1 .

11.04.2023 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 15.05.2024- 09:30 год.

15.05.2024 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 18.06.2024 - 12:00 год, згідно ч.2 ст. 223 ЦПК України.

18.06.2024 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, підготовче провадження у справі закрито,а справу призначено до розгляду по суті на 15.07.2024 -14:00 год.

15.07.2024 судом постановлено ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про відкладення судового засідання на 07.08.2024 - 15:00 год, згідно ч.2 ст. 223 ЦПК України.

Позивачка - ОСОБА_1 та її представник - адвокат Ковбасюк - Боброва Альона Іванівна у судовому засіданні 15.07.2024 позов підтримали у повному обсязі та 01.08.2024 подали до суду заяви, про подальший розгляд справи за їх відсутності, в яких також просили позов задовольнити у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують.

Відповідач - ОСОБА_2 у судове у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзив на позов та заяви з процесуальних питань до суду не подав.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В порядку ст. 280 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи.

Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч.1 ст.15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21.02.1998 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , являється пенсіонеркою, перебуває на обліку в Білоцерківському об`єднаному управлінні ПФУ в Київській області і отримує пенсію за віком у встановленому їй розмірі - 3782,58 грн, що підтверджено матеріалами справи (а.с.8,9, 21,22).

З матеріалів справи (а.с.12-19), вбачається, що ОСОБА_1 являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 , на підставі Договору дарування 2/5 частин житлового будинку, посвідченого 14.01.1981 старшим державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори Богдашевським П.Г. та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/5 частини будинку, посвідченого 15.01.2004 державним нотаріусом Першої Білоцерківської державної нотаріальної контори Дворко Т.Г.

Також, встановлено, що відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 30.06.2009 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , однак з серпня 1992 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено матеріалами справи ( а.с.10,11,20,48).

З матеріалів справи (а.с.24-40) вбачається, що 30.11.2017 постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у справі № 357/14401/17, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме: за вчинення за місцем проживання: АДРЕСА_1 , сварки із своєю бабусею ОСОБА_1 , під час якої він ображав її нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, чим вчинив насильство в сім`ї психологічного характеру, як наслідок до нього було застосоване адміністративне стягнення у вигляді 30 годин громадських робіт; 11.07.2023 постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у справі № 357/5167/23, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме: за вчинення відносно бабусі ОСОБА_1 насильства - умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в її бік нецензурної лайки та погроз, як наслідок до нього було застосоване адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн; 18.03.2024 постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, у справі № 357/2396/24, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , розпочату за ч.2 ст. 173-2 КУпАП було закрите на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ч.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Ст. 47 Конституції України гарантує, що ніхто не може самовільно провести виселення з квартири громадянина, або бути позбавленим житла: для цього необхідні законодавчі підстави чи рішення суду.

Згідно із ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Ч.1 ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 визначено, що кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, з дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися, як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде дана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ПА у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (заява № 43768/07)).

Таку правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/ 16-ц.

Позивачка в підтвердження позовних вимог, зазначає, що відповідач користується майном, яке йому не належить, при цьому, не сплачує комунальні послуги та інші витрати по утриманню майна, чим завдає їй значних матеріальних затрат і додатковий фінансовий тягар. Крім того, неправомірні дії відповідача порушують її право власності, систематичне порушенням ним правил співжиття роблять неможливим спільне проживання в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Неодноразові вимоги щодо виселення з житла відповідач повністю ігнорує, тому, вона просить в судовому порядку усунути перешкоди у реалізації її права власності на будинок у спосіб виселення відповідача із займаного житлового приміщення.

Так, відповідно до ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Однак, позивачкою належних та достатніх доказів у підтвердження обставин щодо не сплати відповідачем комунальних послуг, інших витрат по утриманню будинку та завдання їй значних матеріальних затрат і додаткового фінансового тягаря до суду не надала, разом з тим, нею підтверджено обставини щодо вчинення відповідачем неправомірних дій психологічного характеру відносно неї, які призвели до неможливості їх спільного проживання.

Позивачкою заявлені вимоги щодо виселення без надання іншого житлового приміщення, які регулюються нормами ст. 116 ЖК УРСР, однак, в даному випадку, за змістом вказаних у позові обставин, підставами позову є ст. 391 ЦК України та позивачка просить усунути перешкоди у реалізації її права власності шляхом виселення, що не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Так, Житловий кодекс УРСР надає обмеженні можливості власнику у питанні виселення з належного йому майна. Однак, Цивільним кодексом України, а саме ст. 391 передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Отже, застарілі норми Житлового кодексу Української РСР обмежують право приватної власності визначені нормами Цивільного кодексу України. Перша судова палата Касаційного цивільного суду в постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 182/7347/18 постановила: «З огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 . Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.»

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Права власника житлового будинку визначені ст. 317, 383, 391 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи, що позивачка є власником житлового будинку та не має можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, оскільки відповідач без правових підстав займає житлове приміщення та порушує її права, між позивачкою та відповідачем договір найму жилого приміщення не укладався, домовленість щодо проживання відповідача у вказаному будинку порушені останнім, крім того, відповідач зареєстрований у встановленому законодавством порядку за іншою адресою, отже має житлове приміщення для проживання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо усунення перешкод у її реалізації права власності, шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 , є обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач відзив на позов з належними, допустимими та достатніми доказами в підтвердження заперечень та спростування доводів позивачки до суду не подав.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. 41, 47 Конституції, ст. 15, 16, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.109, 150 ЖК УРСР, ст. 2, 4, 12, 13, 76 - 82, 141, 258, 259, 264 -265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 / адреса проживання: АДРЕСА_3 ), про виселення, задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 з належного на праві власності ОСОБА_1 житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повний текст рішення не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 12.08.2024.

Суддя: О. В. Бондаренко