К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2024 року місто Київ

справа № 359/2344/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/11185/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області у складі судді Яковлєвої Л.В. від 11 березня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Козлова Наталія Володимирівна, ОСОБА_4 , про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, припинення та визнання права власності на квартиру,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Козлова Н.В., ОСОБА_4 , про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, припинення та визнання права власності на квартиру.

Також ОСОБА_3 подано заяву про забезпечення позову, яка обґрунтована тим, що 14 серпня 2020 року між ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_6 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір позики, виконання якого забезпечено договором іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мороз С.В. за номером 3215. Відповідно до пункту 1.2. іпотечного договору ОСОБА_3 передав в іпотеку ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 105, загальною площею 54,8 кв.м., житловою площею 28,2 кв.м.

В лютому 2024 року заявнику стало відомо, що на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано право власності за ОСОБА_1 .. Отримавши витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 дізнався, що 16 січня 2024 року приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Козлова Н.В. здійснила реєстрацію права власності зазначеної квартири за ОСОБА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 71131909. Право вимоги за іпотечним договором від 14 серпня 2020 року ОСОБА_4 було відступлено на користь ОСОБА_1 за договором відступлення права вимоги № 34 від 26 квітня 2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ігнатовим О.В.

Звернення стягнення на предмет іпотеки є неправомірним, оскільки письмову вимогу про усунення порушення та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги про сплату боргу позивач не отримував.

Вказує, що на даний час відповідач є власником спірної квартири і він має намір її продати з метою повернення боргу. Невжиття заходів забезпечення позову, у випадку задоволення позовних вимог, може призвести до утруднення виконання рішення суду та відновлення порушених прав позивача. Оскільки накладення арешту не тягне за собою понесення відповідачами збитків, то підстави для застосування заходів зустрічного забезпечення відсутні.

Посилаючись на викладене, заявник просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2024 року заяву ОСОБА_3 задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 .

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Скаржник зазначає, що ОСОБА_3 не повернув позику в розмірі 21 240 доларів США у передбачений договором строк - до 14 серпня 2021 року, а тому звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося з дотримання вимог чинного законодавства. Позивачем не доведено існування очевидної загрози порушення його прав та те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду. Накладення арешту на квартиру відповідача суттєво обмежує його правомочності, як власника на розпорядження своїм майном, зокрема на передання його в оренду, що може спричинити збитки.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що вимоги про забезпечення позову є співмірними з вимогами позовної заяви та спрямовані на забезпечення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, що було

правильно встановлено судом першої інстанції, а тому апеляційна скарга є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Інші учасники справи відзиви на апеляційну скаргу до суду не подали.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що у провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебуває справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Козлова Н.В., ОСОБА_4 , про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, припинення та визнання права власності на квартиру.

Обґрунтовуючи підстави для забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, ОСОБА_3 вказував, що 14 серпня 2020 року між ним та ОСОБА_10 , який діяв від імені ОСОБА_4 , було укладено договір позики, за яким ОСОБА_3 отримав в борг 469 200 грн, що еквівалентно 17 000 доларів США.

14 серпня 2020 року у забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між ОСОБА_10 , який діяв від імені ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець передав позикодавцю належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

26 квітня 2023 року ОСОБА_4 відступив на користь ОСОБА_1 право вимоги за договорами позики та іпотеки відносно боржника ОСОБА_3 , що підтверджується копією договору про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ігнатовим О.В., реєстровий № 349.

16 січня 2024 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Козловою Н.В. було здійснено державну реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

Заявник вказує, що підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки не було, наразі відповідач має намір продати квартиру з метою повернення боргу, а тому невжиття

заходів забезпечення позову утруднить виконання можливого рішення про задоволення позову, оскільки майно може бути відчужене.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Такий висновок суду є правильним.

Відповідно до частин 1-2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 150 ЦПК України позов дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).

Як убачається з роз`яснень, викладених у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з

урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання

порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Аналізуючи наведені процесуальні норми, обставини справи, вбачається, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог у справі.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову з урахуванням співмірності із заявленими вимогами, відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Встановивши, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду при задоволенні позову, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Таким чином, застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , є адекватним та ефективним способом забезпечення позову.

При цьому обраний заявником захід забезпечення позову не порушує право власності відповідача, а сприяє недопущенню порушення прав заявника до встановлення фактичних обставин спору і вирішення питання щодо правомірності звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про неможливість розпорядження майном, зокрема передачі його в оренду, у зв`язку із накладенням арешту є необґрунтованими, оскільки судом відповідна заборона не встановлювалася.

Посилання у апеляційній скарзі на відсутність будь-яких загроз невиконання чи утруднення виконання можливого судового рішення, спростовуються встановленими судом обставинами у справі, оскільки між сторонами існує спір щодо нерухомого майна і позивач фактично ставить під сумнів законність реєстрації права власності за відповідачем на спірну квартиру.

Таким чином, забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що є предметом спору у даній справі, є цілком доречним, обґрунтованим, достатнім та співмірним видом забезпечення позову у цій справі.

Посилання у апеляційній скарзі на безпідставність позовних вимог не перевіряються судом апеляційної інстанції, оскільки під час розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення позову суд не надає правової оцінки обставинам справи, обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог по суті спору.

Ураховуючи викладене, підстави для скасування ухвали суду першої інстанції і задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: