Справа № 130/1401/24
Провадження № 22-ц/801/1553/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2024 рокуСправа № 130/1401/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді - доповідача: Міхасішина І.В.

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниця цивільну справу №130/1401/24, за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Держказнслужби та Вінницької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 31 травня 2024 року про повернення позову, постановлену у складі судді Верніка В. М,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області суду із позовом до Держави Україна в особі Держказнслужби та Вінницької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 31 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Мотивами прийнятої ухвали є те, що недоліки позовної заяви, які зазначені в ухвалі Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13 травня 2024 року позивачем у встановлений строк не усунуто в повному обсязі.

ОСОБА_1 з такою ухвалою не погодився, подав апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржувана ухвала не відповідає вказаним вимогам закону.

Апеляційними судом встановлено наступне:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області із позовом до Держави Україна в особі Держказнслужби та Вінницької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу для усунення недоліків семиденний строк з дня вручення копії ухвали. Залишаючи позов без руху, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 у адресі відповідача не вказав найменування населеного пункту: не вказав про наявність або відсутність електронного кабінету в учасників справи, передусім у самого позивача; а також уточнення змісту позовних вимог щодо бездіяльності певного суб`єкта та зазначення обґрунтованого розрахунку суми, що заявлена до стягнення.

На виконання вимог зазначеної ухвали позивач ОСОБА_1 22 травня 2024 року подав до суду заяву про усунення недоліків, в якій виклав додаткові пояснення та доводи щодо позовних вимог.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 31 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 , визнано неподаною та повернуто позивачеві.

Повертаючи позовну заяву, суд зазначив, що позивачем належно та в повному обсязі у встановлений строк вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху не усунуто, а саме: не вказав про наявність або відсутність електронного кабінету у учасників справи, передусім у самого позивача, що не узгоджується з положеннями п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України стосовно обов`язку зазначення таких відомостей. Також позивачем не зрозуміло викладений зміст позовних вимог бездіяльності довільно вказаного відповідача, однак ним не конкретизовано кого саме це стосується з числа двох заявлених юридичних осіб; та позивачем не зазначений обґрунтований розрахунок суми, що заявлена до стягнення, чим не є викладена вказівка щодо її розміру у певній судовій постанов.

Положеннями частин 1, 2 статті 185 ЦПК України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Частиною першою статті 175 ЦПК України визначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 реалізуючи своє право на захист звернувся до суду із вказаним позовом, виклавши його зміст на власний розсуд, що не заборонено Законом.

З поданої позивачем на виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху заяви вбачається, що він зазначив, що йому не відомо, що таке електронний кабінет та чи є він в нього чи відповідачів.

Отже, з урахуванням змісту викладених позивачем пояснень щодо електронного кабінету, в суді першої інстанції не було законних підстав стверджувати, що позивач не зазначив про наявність або відсутність в нього власного кабінету в ЄСІКС, суд віднісся до твердження позивача занадто прискіпливо, що не є виправданим, з огляду на необхідність дотримання судом положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка в тому числі передбачає право на доступ до суду.

Невірним є і висновок суду першої інстанції про те, що позивач не зазначив обґрунтований розрахунок сум, які заявлені ним до стягнення: апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 , подаючи заяву на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, вказав, що відповідачі здійснюють бездіяльність. Відтак позивач ОСОБА_1 зазначив розрахунок сум, які він вважає необхідними стягнути на його користь з відповідачів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах (принципах) змагальності сторін, диспозитивності (пункти 4, 5 частини третьої статті 2 ЦПК).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 3 статті 12 ЦПК України).

У відповідності до частин 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі не має права давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, доказам та їх належності і достатності, встановлювати наявність чи відсутність обставин, якими обґрунтовані вимоги.

Після відкриття провадження у справі суд першої інстанції в разі наявності підстав, визначених цивільним процесуальним законодавством, може провести підготовче судове засіданні, у якому мають бути з`ясовані всі питання, визначені статтею 183 ЦПК, зокрема, щодо остаточної визначеності предмета спору, характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та збору доказів, тощо.

Із змісту позовної заяви та заяви про усунення недоліків слідує, що вони містять достатньо інформації щодо предмета позову та обґрунтування позовних вимог позивачем.

Суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі не може надавати оцінку достатності або недостатності всіх обставин, наявності або відсутності доказів. Ці всі питання можуть вирішуватись на інших стадіях цивільного процесу. Такі обставини не можуть виступати підставою для залишення позовної заяви без руху та підставами повернення позовної заяви позивачу.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не був позбавлений можливості вирішити питання про відкриття провадження в справі на підставі наданих позивачем позовної заяви і доданих до неї доказів, з урахуванням заяви про усунення недоліків.

Питання про те, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються, відповідно до пункту 1 частин першої статті 264 ЦПК вирішується судом в нарадчій кімнаті під час ухвалення рішення по суті справи, а оцінка наданих стороною позивача обґрунтувань та доказів на предмет їх достатності на стадії відкриття провадження у справі законом не передбачена.

Повертаючи заяву, суд фактично дав оцінку доказам, наданим позивачем на обґрунтування позовних вимог та їх достатності, що є неприпустимим.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом.

Європейського суду з прав людини вказав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (Shishkov v. Russia, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Враховуючи наведене, апеляційний суд виснує, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, гарантованого йому національним та європейським законодавством.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, та безпідставно повернув позивачу позовну заяву з підстав не усунення недоліків позовної заяви, що не відповідає дійсним обставинам справи.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2023 року у справі № 990/114/23, яка хоч і стосується питання повернення позовної заяви, поданої до адміністративного суду через не усунення недоліків, зазначених судом, проте підлягає врахуванню і судами, які розглядають справи в порядку цивільного судочинства, оскільки основоположні засади (принципи) та стадійність як цивільного, так і адміністративного судочинства є схожими та спрямовані на реалізацію основного завдання судочинства, яким є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України, частина 1 статті 2 КАС України).

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до неправильного вирішення питання, і є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направленням справи до цього суду для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню: оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права та перешкоджає подальшому провадженню у справі, відтак відповідно до положень статті 379 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа направленню у суд першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 31 травня 2024 року скасувати, матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Держказнслужби та Вінницької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник