ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року

м. Київ

справа № 761/10740/21

провадження № 61-7741св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Національний фонд досліджень України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Національного фонду досліджень України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, у складі судді Юзькової О. Л., від 08 вересня 2022 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня

2023 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Матвієнко Ю. О., Крижанівської Г. В., від 25 квітня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Національного фонду досліджень України про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку.

2. Позов ОСОБА_1 обґрунтований тим, що вона працювала в Національному фонді досліджень України на посаді начальника відділу грантової підтримки досліджень з соціальних та гуманітарних наук управління забезпечення грантової підтримки з 02 березня 2020 року по 18 лютого

2021 року.

3. Наказом № 44-к від 18 лютого 2021 року була звільнена на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

4. Звертала увагу на те, що на час надання їй повідомлення про майбутнє вивільнення 17 грудня 2020 року змін у відповідача в організації праці не було, а наказ виконавчого директора Національного фонду досліджень України № 60 «Про затвердження і введення в дію структури Національного фонду досліджень України» від 17 грудня 2020 року виданий з перевищенням повноважень.

5. Зауважувала, що про наступне вивільнення працівників не було повідомлено раду трудового колективу Фонду, а відповідач не дотримався положень статті 422 КЗпП України і не запропонував їй всі вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку вона може займати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду. При звільненні не було враховане її переважне право на залишення на роботі, як працівника із більш високою кваліфікацією й продуктивністю праці.

6. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд: визнати незаконним та скасувати наказ Національного фонду досліджень України

№ 44-к від 18 лютого 2021 року про її звільнення; поновити її на посаді начальника відділу грантової підтримки досліджень з соціальних та гуманітарних наук управління забезпечення грантової підтримки Національного фонду досліджень України з 18 лютого 2021 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з

18 лютого 2021 року по день винесення рішення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

7. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня

2022 року, з врахуванням ухвал цього ж суду від 12 травня 2023 року та

15 травня 2023 року про виправлення описок, позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Національного фонду досліджень України

№ 44-к/тр від 18 лютого 2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу грантової підтримки досліджень з соціальних та гуманітарних наук управління забезпечення грантової підтримки Національного фонду досліджень України з 18 лютого 2021 року. Стягнуто з Національного фонду досліджень України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 854 491,40 грн без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. Стягнуто з Національного фонду досліджень України в дохід держави судовий збір у розмірі 9 452,91 грн.

8. Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва

від 17 січня 2023 року стягнуто з Національного фонду досліджень України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 94 777,12 грн.

9. Суд першої інстанції вказав, що обов`язки роботодавця, передбачені статтею 492 КЗпП України, Національним фондом досліджень України виконані не були, оскільки матеріали справи не містять відомостей на підтвердження того, що вакантні посади, наявні у відповідача станом на 17 грудня 2020 року, не могли бути запропоновані позивачці з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду.

10. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, понесених позивачкою на правову допомогу, судом, зокрема враховано, що відповідачем не подано клопотання про їх зменшення.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

11. Постановою Київського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Національного фонду досліджень України задоволено частково.

Змінено рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня

2022 року в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Стягнуто з Національного фонду досліджень України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 656 088,84 грн без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів. В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 08 вересня 2022 року залишено без змін.

Змінено додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 17 січня 2023 року в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу. Стягнуто з Національного фонду досліджень України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн.

12. Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо недотримання Національним фондом досліджень України статті 492 КЗпП України при вивільненні ОСОБА_1 .

13. Водночас з урахуванням того, що ОСОБА_1 з 01 вересня

2022 року була працевлаштована за іншим місцем роботи, колегія суддів вказала на наявність правових підстав для стягнення з Національного фонду досліджень України на її користь середнього заробітку із розрахунку 387, а не 391 робочих днів за період з 18 лютого 2021 року по 08 вересня 2022 року, як помилково вважав суд першої інстанції.

14. Також, за висновками апеляційного суду, суд першої інстанції неправильно здійснив розрахунок середньоденної заробітної плати, безпідставно включивши до розрахунку отриману позивачкою у грудні

2020 року премію в розмірі 30 000 грн, виплачену з нагоди святкування Нового Року та Різдва Христового, яка не пов`язана з виробничою діяльністю.

15. Крім того, апеляційний суд вказав, що задовольняючи вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції помилково вважав, що відповідач не заявив клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. Натомість 19 вересня 2022 року представник Національного фонду досліджень України подав до суду заперечення проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу у зв`язку з його необґрунтованістю та неспівмірністю.

16. Врахувавши предмет спору, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, вимоги пропорційності та розумності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність зменшення присудженої компенсації витрат позивачки на правничу допомогу в суді першої інстанції до 30 000 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

17. У касаційній скарзі відповідач просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

18. 24 травня 2023 року Національний фонд досліджень України подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня 2022 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року.

19. Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2023 року відкрито касаційне провадження, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які у червні 2023 року надійшли до Верховного Суду.

20. Протоколом повторного розподілу справи між суддями Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у зв`язку із відставкою судді ОСОБА_2 , суддею-доповідачем у справі визначено суддю Шиповича В. В.

21. Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

22. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17,

від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, від 28 квітня 2022 року у справі № 761/48981/19, від 16 червня 2022 року у справі № 211/6466/19, від 03 лютого 2022 року у справі № 509/5403/19, від 15 березня 2023 року у справі

№ 910/17459/20, від 20 травня 2021 року у справі № 607/25424/19, від 23 травня 2018 року у справі № 334/1939/16-ц, постановах Верховного Суду України

від 19 серпня 2014 року у справі № 3-59гс14, від 01 квітня 2015 року у справі

№ 6-40цс15, від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 (пункт 1

частини другої статті 389 ЦПК України).

23. Крім того, вказує на порушення судами норм процесуального права та наявність передбачених пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав для скасування оскаржуваних судових рішень (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

24. Зауважує, що позивачці було запропоновано переведення на вакантні посади, від яких вона, зловживаючи своїм правом, відмовились лише за день до звільнення. При цьому судом не було встановлено наявність будь-яких інших робочих місць, які б могла займати позивачка.

25. Стверджує, що висновки судів про те, що відповідач пропонував позивачці вибіркові вакансії з тих, на які вона могла претендувати, ґрунтуються на припущенні, що виконавчий директор на свій розсуд обирав посади, які пропонувати працівникам. Водночас нормативно-правовими актами не передбачено обов`язку пропонувати саме ту посаду, яку хоче обіймати працівник, а виконавчий директор уповноважений вирішувати питання добору та розстановки працівників дирекції.

26. Звертає увагу, що позивачка під час розгляду справи судом першої інстанції самостійно працевлаштувалась, а тому були відсутні підстави для задоволення її вимог про поновлення на роботі.

27. Посилається на порушення судом першої інстанції строків розгляду справи (понад 17 місяців), що призвело до стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за значний проміжок часу.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

28. У червні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат

Жогіна О. О. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення та стягнути з відповідача судові витрати, понесені на правничу допомогу під час касаційного провадження, у розмірі 10 000 грн.

29. Вказує, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду на які посилається заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до розглядуваної справи.

30. Наголошує, що після реорганізації у відповідача, їй не були запропоновані всі вакантні посади, у тому числі ті, які пропонувались іншим працівникам. Зауважує, що у судовому засіданні від 07 вересня 2022 року представник відповідача фактично визнала, що виконавчий директор на свій розсуд обирав, які посади пропонувати працівникам в момент повідомлення про наступне вивільнення.

31. Стверджує, що оскільки позов про поновлення на посаді розглядався більше року не з вини працівника, суд правильно стягнув середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Інші процесуальні звернення

32. У липні 2023 року представниця Національного фонду досліджень України подала заперечення на відзив, а також клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, в яких підтримала доводи касаційної скарги та звертала увагу на неспівмірність заявлених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.

Обставини справи, встановлені судами

33. Відповідно до наказу Національного фонду досліджень України № 17-к/тр від 28 лютого 2020 року ОСОБА_1 була призначена на посаду начальника відділу грантової підтримки досліджень з соціальних та гуманітарних наук управління забезпечення грантової підтримки з 02 березня 2020 року.

34. Наказом № 61 виконавчого директора Національного фонду досліджень України від 17 грудня 2020 року введено в дію з 18 грудня 2020 року зміни до штатного розпису, згідно з якими у штатному розписі відсутня посада, яку обіймала ОСОБА_1 .

35. 17 грудня 2020 року ОСОБА_1 отримала повідомлення про наступне вивільнення, в якому їй запропоновано переведення на вакантну посаду головного спеціаліста відділу грантового забезпечення у сфері соціально-гуманітарних наук управління грантового забезпечення.

36. 23 грудня 2020 року ОСОБА_1 отримала повторне повідомлення по наступне вивільнення, відповідно до якого їй запропоновано, окрім вказаної раніше посади, ще дві посади - головного спеціаліста відділу грантового забезпечення у сфері технічних і природних наук, математики, та ІТ управління грантового забезпечення, а також головного спеціаліста відділу грантового забезпечення у сфері біології охорони здоров`я та біоресурсів.

37. Судами встановлено, що станом на 17 грудня 2022 року в Національному фонді досліджень України були вакантними, але не пропонувались ОСОБА_1 посади: начальника управління грантового забезпечення; начальника відділу грантового забезпечення у сфері технічних і природних наук, математики та ІТ управління грантового забезпечення; начальник відділу у сфері біології, охорони здоров`я та біоресурсів управління грантового забезпечення; начальника відділу грантового забезпечення у сфері соціально-гуманітарних наук управління грантового забезпечення.

38. Наказом Національного фонду досліджень України № 44-к/тр

від 18 лютого 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу грантової підтримки досліджень з соціальних та гуманітарних наук управління забезпечення грантової підтримки 18 лютого 2021 року відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі зміною структури і штатного розпису.

39. Згідно із наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів

від 29 серпня 2022 року ОСОБА_1 була працевлаштована на посаду радника Міністра відділу забезпечення діяльності Міністра у вказаному міністерстві з 01 вересня 2022 року.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

40. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

41. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

42. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

43. Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

44. За змістом статті 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

45. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

46. Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

47. Згідно з частинами першою, третьою статті 492 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

48. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

49. За змістом частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

50. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

51. У справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач, повідомивши позивачку про наступне вивільнення, не виконав свого обов`язку запропонувати ОСОБА_1 всі наявні на підприємстві вакантні посади, які вона могла виконувати з огляду на освіту, кваліфікацію та досвід.

52. Встановивши, що ОСОБА_1 не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, які вона могла займати, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про невиконання роботодавцем вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України, що свідчить про порушення порядку звільнення позивачки на підставі пункту 1

частини першої статті 40 КЗпП України та відповідно до статті 235 КЗпП України є підставою для поновлення її на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

53. Реалізація обов`язку щодо пропозиції вивільнюваному працівнику усіх наявних вакансій та роботи, яку може виконувати працівник, повинна відбуватися з урахуванням принципу рівності трудових прав громадян, їх кваліфікації і не може бути обумовлена виключно розсудом роботодавця.

54. Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильності визначених апеляційним судом до стягнення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розміру судових витрат, понесених позивачкою під час розгляду справи судом першої інстанції.

55. Колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що позивачці було запропоновано переведення на вакантні посади, від яких вона відмовились за день до звільнення, оскільки наведене не спростовує того факту, що відповідачем у порушення вимог статті 492 КЗпП України не було запропоновано позивачці всі наявні на підприємстві вакантні посади, які вона могла займати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду.

56. Доводи касаційної скарги щодо неможливості поновлення позивачки на попередній роботі через те, що вона під час розгляду справи влаштувалась на іншу роботу, суперечить як приписам статті 235 КЗпП України, відповідно до яких у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі, так і приписам статті 51 КЗпП України, відповідно до яких держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України вільний вибір виду діяльності.

57. Середній заробіток за час вимушеного прогулу стягнутий апеляційним судом по день працевлаштування ОСОБА_1 на новій роботі і в цій частині судове рішення позивачкою не оспорюється.

58. Також з матеріалів справи не вбачається, що розгляд справи судом першої інстанції у строк понад рік обумовлений діями ОСОБА_1 .

59. З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновками, викладеним у постановах Верховного Суду

від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, від 28 квітня

2022 року у справі № 761/48981/19, від 16 червня 2022 року у справі

№ 211/6466/19, від 03 лютого 2022 року у справі № 509/5403/19, від 15 березня 2023 року у справі № 910/17459/20, від 20 травня 2021 року у справі

№ 607/25424/19, від 23 травня 2018 року у справі № 334/1939/16-ц, постановах Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-59гс14,

від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, від 09 серпня 2017 року у справі

№ 6-1264цс17, на які заявник посилається у касаційній скарзі.

60. Доводи касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права щодо встановлення обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів Верховний Суд вважає необґрунтованими, оскільки судами надано оцінку доказів відповідно до положень статті 89 ЦПК України.

61. Незгода заявника із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржених судових рішень.

62. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

63. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

64. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

65. Оскаржені судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки судів щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

66. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

67. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та додаткового рішення цього ж суду, з врахуванням змін, внесених за наслідком апеляційного перегляду справи, та постанови апеляційного суду.

68. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411

ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

69. За змістом частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

70. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

71. Витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

72. У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат

Жогіна О. О. просить стягнути з відповідача витрати, понесені позивачкою на правничу допомогу під час касаційного перегляду справи, у розмірі 10 000 грн.

73. Враховуючи клопотання Національного фонду досліджень України про зменшення витрат на правничу допомогу, характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, співмірність витрат зі складністю справи та виконаною роботою, часом, який необхідний для виконання роботи адвокатом, Верховний Суд дійшов висновку про можливість компенсувати ОСОБА_1 за рахунок Національного фонду досліджень України витрати в розмірі 3 000 грн на професійну правничу допомогу, у зв`язку із касаційним переглядом справи.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Національного фонду досліджень України залишити без задоволення.

2. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 вересня

2022 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 17 січня 2023 року, з врахуванням змін, внесених за наслідком апеляційного перегляду справи, та постанову Київського апеляційного суду від 25 квітня 2023 року залишити без змін.

3. Стягнути з Національного фонду досліджень Українина користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції в розмірі 3 000 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович