Справа № 161/7015/24
Провадження № 2/161/2551/24
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого судді Рудської С.М.

при секретарі Коржик Н.В.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дружини,

В С Т А Н О В И В:

10.04.2024 року позивачка ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що 31.05.2008 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, за час якого у них народилося двоє спільних дітей син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час їй встановлено інвалідність ІІ групи, вона має ряд захворювань, що вимагає постійного лікування та значних матеріальних затрат. Єдиним джерелом її доходу є пенсія по інвалідності, розмір якої становить 2760 грн. Натомість, мінімальні базові потреби значно перевищують розмір її доходу. Вказує, що відповідач є військовослужбовцем, наразі проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 , його дохід за 2023 року склав понад 1000000 грн. Відтак, останній здатний надавати їй допомогу як члену подружжя, яка є непрацездатним та потребує матеріальної допомоги. Враховуючи наведене, просить суд стягнути з ОСОБА_4 аліменти на своє утримання у твердій грошовій сумі розмірі 6000 грн. на місяць, а також понесені судові витрати.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.06.2024 року було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_4 про закриття провадження у справі (а.с. 58).

16.07.2024 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень щодо позову остання зазначає, що 13.05.2024 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 161/544/24 шлюб між сторонами було розірвано. У свою чергу, із відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на двох їх спільний дітей, розмір яких становить близько 30000 грн. на місяць. Також, ОСОБА_4 приймає участь у додаткових витратах на дітей та сплаті комунальних платежів за місцем їх проживання. Із отриманого за 2023 року доходу її довіритель більше його половини перерахував ОСОБА_1 . Остання також користується належним йому житлом та автомобілем. При цьому, відповідач потребує постійного поновлення обмундирування, у зв`язку з проходженням служби, яке надто дороговартісне. Вказує, що інвалідність позивачки є вродженою, а не набутою, та така обмежує її працездатність виключно при виконанні робіт з фізичними навантаженнями. ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності, розмір якої забезпечує її прожитковий мінімум. Враховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні позову повністю (а.с. 90-97).

В судовому засіданні позивачка надала суду пояснення аналогічні викладеним у її позовній заяві. Додатково пояснила, що розмір пенсії, яку вона отримує, складає 2760 грн. Їх спільні з відповідачем діти проживають разом з нею. У зв`язку з наявною у неї інвалідністю вона 3-4 рази на рік проходить курс лікування. Її щомісячний додатковий дохід становить близько 500 грн. Позов просила задовольнити.

Представник позивачки в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала. Вважає, що наявні у справі докази свідчать про обгрунтованість позову в повному обсязі.

Представник відповідача, приймаючи участь в судовому засідання в режимі відеоконференції, щодо задоволення позову заперечувала з підстав, які викладені у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначила, що у позивачка отримує дохід, який забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений для працездатних осіб. Крім того, позивачка не надала доказів своєї непрацездатності. У задоволенні позову просила відмовити повністю.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 31.05.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.05.2024 року в цивільній справі № 161/544/24 було розірвано (а.с. 12).

За час шлюбу в сторін народилося двоє спільних дітей син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначене підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 відповідно (а.с. 13-14).

Як вбачається із довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААГ № 588044 від 02.11.2023 року, ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства довічно. Останній протипоказана робота з фізичними перенавантаженнями (а.с. 16).

Інвалідність позивачки також підтверджується випискою із її медичної карти від 15.02.2024 року, зі змісту якої також слідує, що ОСОБА_1 встановлено діагноз: хвороба Фрідрейха з помірним стійким спастичним трипарезом, стійковираженою контрактурою обох гомілково-ступеневих суглобів та дрібних суглобів обох стоп. У зв`язку з цим ОСОБА_1 призначене медикаментозне лікування та рекомендована його постійність (а.с. 18, 19).

Як вбачається із довідки відділу обслуговування громадян № 7 Управління обслуговування громадян ГУ ПФУ у Волинській обл. № 855 від 05.02.2024 року, ОСОБА_1 , у зв`язку із встановленням їй інвалідності ІІ групи, отримує пенсію в розмірі 2760 грн. на місяць (а.с. 17).

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є військовослужбовцем, проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 з 20.09.2022 року. Зазначене підтверджується відповідною довідкою в/ч НОМЕР_1 Міністерства оборони України № 8088 від 03.08.2023 року та витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 33 від 27.01.2024 року (а.с. 21, 52).

Із відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання їх спільних двох дітей в розмірі 1/3 частки усіх його видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно (а.с. 53).

Згідно відомостей Державної податкової служби України (довідка № 194383949 від 04.03.2024 року), отриманих в ході здійснення виконавчого провадження № 74321858, відповідач за 2023 рік отримав наступний дохід: за І квартал 199471 грн., з яких вирахувано 35904,77 грн.; за ІІ квартал 317802,40 грн., з яких вирахувано 57204,43 грн.; за ІІІ квартал 390474,76 грн., з яких вирахувано 70285,45 грн.; за VІ квартал 179332,23 грн., з яких вирахувано 32279,80 грн. (а.с. 22).

Позивач наводить аргументи про те, що розмір призначеної їй пенсії не забезпечує належного проживання, лікування, у зв`язку з чим вона потребує матеріальної допомоги від відповідача, який таку допомогу їй може надавати.

Правовідносини щодо прав та обов`язків подружжя з утримання регулюються главою 9 СК України.

Відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Якщо один із подружжя одержує аліменти у зв`язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 82 СК України право одного з подружжя на утримання, а також право на утримання, яке особа має після розірвання шлюбу, припиняється у разі поновлення його працездатності, а також реєстрації з ним повторного шлюбу. Право на утримання припиняється від дня настання цих обставин. Право одного з подружжя на аліменти, які були присуджені за рішенням суду, може бути припинене за рішенням суду, якщо буде встановлено, що: 1) одержувач аліментів перестав потребувати матеріальної допомоги; 2) платник аліментів неспроможний надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 року у справі № 6-1111цс17, аналіз норм статей 75, 76 СК України дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена доходом у розмірі прожиткового мінімуму на одну особу. До уваги береться отримання пенсії, державних пільг, субсидій, наявність майна, що може приносити дохід, тощо.

Сам факт непрацездатності не зумовлює виникнення обов`язку надання їм утримання стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, як на підставу позову про стягнення аліментів на її утримання позивачка посилається на те, що вона є особою з інвалідністю ІІ групи, у зв`язку із значними витратами на лікування потребує матеріальної допомоги.

Отже, враховуючи приписи СК України, суд вважає, що згідно зі ст. 75 СК України, вирішуючи даний спір, суд має враховувати матеріальний стан сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 чт. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

При вирішенні даного спору суд враховує, що відповідно до ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік», з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2920 гривень, а для осіб, які втратили працездатність - 2361 гривня.

З огляду на наведене, враховуючи відомості ГУ ПФУ у Волинській обл. (довідка № 855 від 05.02.2024 року) та надані позивачкою пояснення (про отримання додаткового заробітку), ОСОБА_1 , як особа з інвалідністю ІІ групи, забезпечена прожитковим мінімумом, встановленим для відповідної категорії осіб.

Із долучених стороною позивача до позовної заяви документів не вбачається, що ОСОБА_1 у зв`язку із наявним у неї захворюванням, понесла та продовжує нести значні витрати на лікування.

Суд також враховує, що з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання дітей, розмір яких, з огляду на доходи ОСОБА_4 за 2023 рік, є значним.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що сторона позивача не надала доказів наявності виключних обставин, які є підставою для стягнення аліментів на утримання ОСОБА_1 .

Інші аргументи, наведені сторонами, суд до уваги не приймає, оскільки такі виходять поза межі доказування даного спору.

Дослідивши наявні у справі докази щодо стану здоров`я позивачки та відповідача, розміру їх доходів, обставини утримання їх дітей, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дружини не підтверджені належним та допустими доказами, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

Враховуючи приписи ч. ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦПК України, п. п. 3, 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суд вважає необхідне судові витрати по справі, які стосуються сплати судового збору, компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77-81, 141, 259, 263-268, 352, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дружини відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

Повний текст рішення складений 05 серпня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська