КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи: Міністерство юстиції України, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ), треті особи: Міністерство юстиції України, Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України, у якому просив стягнути з ДКСУ за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 400 000,00 грн моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 08.06.2017 він був затриманий за підозрою у вчиненні розбійного нападу. У подальшому, позивачу було пред`явлено обвинувачення у вчиненні ряду кримінальних правопорушень. Під час розгляду кримінальної справи в суді строк тримання позивача під вартою було неодноразово продовжено.

Позивач зазначає, що під час судових засідань, загальна кількість яких становила 54, він весь час перебував у металевій клітці, через деякий час у скляній кабінці в залі суду, переводили позивача в кайданках; адвокат міг спілкуватись с позивачем лише з дозволу суду і в присутності охоронців, що не відповідає нормам діючого законодавства. Вважає, що такі заходи безпеки не передбачені чинним законодавством, оскільки доказів схильності позивача до насильства немає.

Крім того, до позивача застосовувались наручники у положенні «руки за спиною», починаючи зранку в день судових засідань, коли його виводили з камери для відвезення до суду, і до часу, коли він повертався з судових засідань до СІЗО; в ці дні позивачу не надавалось харчових продуктів та води; під час перевезення позивач змушений був знаходитись у погано вентильованих або не вентильованих камерах в автомобілях спеціального призначення, транзитних камерах у СІЗО та суді, що заподіяло йому певний рівень незручності, фізичних страждань та психічного виснаження.

Позивач вважав, що його було піддано нелюдському та такому, що принижує гідність, поводженню всупереч ст. 3 Конвенції, тому вимушений був звернутись до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права (т. 1 а.с. 1-14).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2023 позов ОСОБА_1 до ДКСУ, треті особи: Міністерства юстиції України, Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення (т. 1 а.с. 235-247).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Вказує, що скарги щодо умов тримання його у транзитних камерах у СІЗО, перевезення у спеціальних автомобілях до суду для участі у засіданнях, сукупний вплив неналежного харчування та неналежних умов під час судових засідань був достатнім для посилення фізичних страждань та психічного виснаження. З огляду на розміри відділень для тримання ув`язнених осіб у спеціальних автомобілях та транзитних камерах СІЗО, велику кількість здійснених позивачем поїздок, а також час, проведений ними у камерах, розташованих в конвойному приміщенні, а також у транзитних камерах СІЗО, ці скарги викликають серйозне занепокоєння відповідно до статті 3 Конвенції. Це ще більше обтяжувалося тим, що зазначене вище поводження мало місце під час судового розгляду справи позивача - у той час, коли йому найбільше були потрібні концентрація та розумова активність. Апелянт вважає, що його було піддано нелюдському та такому, що принижує гідність, поводженню всупереч положенням ст. 3 Конвенції.

Тому, відсутність будь-якого аналізу з боку суду змісту позовних вимог, відсутність жодної відповіді з боку суду на аргументи позивача та наведення мотивів з боку суду щодо свого ж рішення - позивач вважає, що оскаржувані рішення по даній справі порушують його право на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом. Зазначене свідчить про те, що суд першої інстанції не намагався навіть проаналізувати справу і надати відповіді на конкретні норми права в її фабулі, а вирішив просто погодитися з позицією відповідача та третіх осіб (т. 2 а.с. 1-14).

28.05.2024 ДКСУ було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому казначейство вважає, що апелянт обґрунтовує свої вимоги винятково оціночними судженнями та не надає ані доказів заподіювання йому шкоди, ані фактичного підтвердження цього факту у встановленому законодавством порядку. Зауважує, що постановами Верховного Суду, зокрема, від 29.08.2018 у справі № 686/16161/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 641/2328/17, від 22.03.2018 у справі № 638/13100/14-ц, від 23.1.2019 у справі № 308/1990/16-ц висловлено правову позицію про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності державного органу чи конкретної посадової (службової) особи державного органу (заподіювач шкоди).

Верховним Судом у вищевказаних постановах, наголошується на тому, що відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої лише незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили.

На підставі викладеного казначейство вважає, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки незаконність дій органу державної влади не встановлено належним чином (не доведена).

Щодо стягнення компенсації моральної шкоди, то звертають увагу на те, що відповідно до постанов Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/23967/16 та Верховного Суду від 06.02.2019 по справі № 199/6713/14-ц, від 02.06.2021 у справі № 215/3408/18, від 08.08.2021 у справі № 751/7182/19, від 11.08.2021 у справі № 352/2255/19, від 18.08.2021 у справах № 200/8310/18 і № 591/6891/18, від 13.07.2022 у справі № 757/24363/20, від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17, від 25.01.2023 у справі № 753/22826/19 не допускається стягнення з казначейства моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.

Оскільки, як стверджує позивач, казначейство жодної шкоди йому не заподіювало, у правовідносини з ним не вступало, тому не може нести відповідальність за можливу шкоду, заподіяну позивачеві стверджуваними незаконними діями іншими державними органами.

Таким чином, задоволення позовних вимог щодо стягнення шкоди «з держави України в особі Казначейства» є очевидно необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права (т. 2 а.с. 43-46зв.).

28.05.2024 Міністерством юстиції України також було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказується, що Міністерство юстиції України вважає доводи викладені у апеляційній скарзі необґрунтованими та безпідставними, у зв`язку з тим, що позивач стверджуючи, що було порушено національне законодавство, втім, не зазначає жодної конкретної норми права, яку на його думку, порушено. Позивач вказує на неналежні умови тримання та конвоювання, проте з огляду на матеріали справи Міністерством не вбачається жодної обов`язкової складової для відшкодування моральної шкоди та задоволення позову. На підтвердження порушення прав під час тримання під вартою позивачем не було надано жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про спричинення йому моральної шкоди, що знайшло своє відображення у оскаржуваному рішенні.

У разі непогодження позивача з діями працівників СІЗО, позивач мав звертатися до адміністративного суду для встановлення факту неналежних умов утримання, чого останнім зроблено не було, у зв`язку з чим, відсутнє рішення, яке б набрало законної сили, відносно протиправності/правомірності дій суб`єкту владних повноважень, а відтак відсутні підстави для задоволення позову (т. 2 а.с. 63-69).

У судовому засіданні представник Міністерства юстиції України - ОСОБА_2 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2017 у справі № 335/6954/17 застосовано до ОСОБА_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, а саме, до 06.08.2017.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.08.2017 у справі № 335/9113/17 продовжено ОСОБА_1 , підозрюваному у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України, строк тримання під вартою до 08.09.2017.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.09.2017 у справі № 335/10605/17 продовжено ОСОБА_1 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05.11.2017.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31.10.2017 у справі № 335/13045/17 продовжено ОСОБА_1 , підозрюваному у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України, строк тримання під вартою до 08.12.2017.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.12.2017 у справі № 335/14971/17 продовжено ОСОБА_1 , підозрюваному у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 257 КК України, строк дії запобіжного заходу до 60 днів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 01.03.2018 у справі № 331/8879/17 продовжено ОСОБА_1 строк тримання під вартою до 30.04.2018.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05.04.2018 у справі № 331/8879/17 продовжено ОСОБА_1 строк тримання під вартою до 05.06.2018.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.05.2018 у справі № 331/8879/17 продовжено ОСОБА_1 строк тримання під вартою до 23.07.2018.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19.06.2018 у справі № 331/8879/17 продовжено ОСОБА_1 строк тримання під вартою до 18.08.2018.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.08.2018 у справі № 331/8879/17 продовжено ОСОБА_1 строк тримання під вартою до 08.10.2018.

Ухвалами Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.08.2018, від 14.11.2018, від 08.01.2019, від 05.03.2019, від 24.04.2019, від 05.06.2019, від 23.07.2019, від 17.09.2019, від 13.11.2019, від 11.01.2020, від 27.02.2020 у справі № 331/8879/17 продовжено ОСОБА_1 строк тримання під вартою відповідно до: 20.11.2018, 13.01.2019, 09.03.2019, 04.05.2019, 23.06.2019, 04.08.2019, 21.09.2019, 16.11.2019, 12.01.2020, 11.03.2020, 27.04.2020.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.04.2020 у у справі № 331/8879/17 змінено ОСОБА_1 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, який полягає в забороні обвинуваченому залишати житло з можливістю, за потреби, відвідувати заклади охорони здоров`я.

Згідно із ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин 2 - 5 цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом, - моральною шкодою.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, АРК або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до пунктів 4, 6 частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Виходячи з системного аналізу процесуального законодавства України, можна дійти до висновку, що встановити протиправність дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливо лише шляхом подання відповідного позову за правилами адміністративного судочинства та постановлення судом рішення в, якому буде визнана дія/бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що внаслідок утримання його під час судових засідань в залі судових засідань у металевому ґратчастому загородженні під час судового розгляду, застосування наручників у положенні «руки за спиною» в день судових засідань, відсутності харчових продуктів та води в день судових засідань, знаходження позивача у погано вентильованих або не вентильованих камерах в автомобілях спеціального призначення, транзитних камерах у СІЗО та суді під час перевезення йому завдано моральної шкоди.

На підтвердження своїх доводів позивач надав фотознімки, зроблені в залі судових засідань.

Відповідно до пункту 11 Інструкції з організації конвоювання та тримання в судах обвинувачених (підсудних), засуджених за вимогою судів, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України, Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Державної судової адміністрації України, Генеральної прокуратури України від 26.05.2015 № 613/785/5/30/29/67/68 (далі - Інструкція), у залі судового засідання місце для тримання обвинувачених (підсудних), засуджених обладнується загородженнями відповідно до вимог ДБН. На вікнах залів судових засідань незалежно від поверховості встановлюються ґрати.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.12.2013 № 607 внесено зміни до Державних будівельних норм України В.2.2-26:2010 «Будинки і споруди. Суди» та зазначено, що при проектуванні зони для утримання підсудних під час проведення судового процесу в залах засідань для розгляду кримінальних справ замість металевих загороджувальних ґрат можливе використання кабіни для розміщення підсудних з огорожею зі спеціального захисного скла.

Наказом Державної судової адміністрації України від 20.03.2017 № 350 «Про затвердження Загальних вимог до загородження зі спеціального захисного скла для розміщення обвинувачених (підсудних), засуджених» затверджено Загальні вимоги до загородження зі спеціального захисного скла для розміщення обвинувачених (підсудних), засуджених, а також вирішено застосовувати ці вимоги при заміні існуючих металевих загороджень у залах судових засідань для розгляду кримінальних справ, а також при облаштуванні нових залів судових засідань для розгляду кримінальних справ.

Вказаним наказом передбачено, що загородження зі спеціального захисного скла для розміщення обвинувачених (підсудних), засуджених, його місцезнаходження та характеристики повинні відповідати вимогам Державних будівельних норм України В 2.2-26:2010 «Будинки і споруди. Суди» (зі змінами).

Розділом III цього наказу передбачено, що загородження повинно бути модульним, збірно-розбірної конструкції, що дозволятиме його демонтаж та монтаж в іншому приміщенні. Верхнє перекриття загородження - ґратчасте, тильна сторона - сталевий лист, фасадна та бічні стінки загородження, а також двері оснащуються спеціальним захисним склом.

У низці справ Європейський суд з прав людини вже розглядав питання тримання особи у металевій клітці під час судового розгляду, що до цих пір має місце у кількох державах - учасницях Конвенції, включаючи Україну.

Європейський суд з прав людини у справі «Конопльов проти України» зазначив, що тримання обвинувачених навіть до винесення будь-якого обвинувального вироку у металевих клітках під час судового засідання у кримінальному провадженні, як видається, було стандартною процедурою в Україні (див., для порівняння, рішення у справі «Титаренко проти України» (Titarenko v. Ukraine), заява № 31720/02, пункти 41 та 63-64, від 20.09.2012, та рішення у справі «Корбан проти України» (Korban v. Ukraine), заява № 26744/16 від 04.07.2019).

При цьому, суд зауважив, що тримання людини в металевій клітці під час судового розгляду - з огляду на його об`єктивно принизливий характер, що несумісний зі стандартами цивілізованої поведінки, яка є важливим елементом демократичного суспільства,- саме по собі становить образу людської гідності, що порушує статтю 3 Конвенції (див. рішення у справі «Свінарєнко та Сляднєв проти Росії» (Svinarenko and Slyadnev v. Russia), заяви №№ 32541/08 і 43441/08, пункт 138, від 17.07.2014).

Крім того, суд вказав, що взагалі, утримання обвинувачених за скляними перегородками або в скляних кабінах само по собі не є актом приниження, достатнього для того, щоб створювався необхідний для визнання жорсткого поводження мінімальний рівень суворості, як це відбувається в разі використання металевих грат. Що стосується відповідності вимогам статті 3, головним питанням для суду було визначити, чи загальні обставини тримання заявника в ізоляції в цілому створюють той мінімальний рівень суворості поводження, який закликає до застосування норм статті 3. Для цього необхідно оцінити факти.

У справі «Корбан проти України» ЄСПЛ також встановив порушення статті 3 Конвенції у зв`язку з триманням заявника у металевій клітці під час судових засідань, вказавши, що під час застосування цього заходу не було враховано наявність чи відсутність реальних ризиків для безпеки тих, хто знаходився в приміщенні, а також його об`єктивно принижуючий характер (з огляду на висвітлення процесу у національних і міжнародних ЗМІ).

У зазначених справах, у яких Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 3 Конвенції, з огляду на те, що заявники обвинувачувалися у вчиненні ненасильницьких злочинів, не мали судимостей та не було доказів, які б свідчили про їх схильність до насильства, а «загрози безпеці» не підтверджувалися жодними конкретними фактами. Крім того, судові розгляди справ зазначених заявників привертали до себе значну увагу засобів масової інформації. Отже, розумний баланс між різними інтересами було порушено.

Окрім цього, у справі «Валюженич проти Росії» (Valyzhenichv. Russia, заява № 10597/13), посилання на яку містить позовна заява ОСОБА_1 , Європейський суд з прав людини встановив порушення статті 3 Конвенції, з огляду на те, що підчас судових слухань, загальна кількість яких склала 16 засідань, заявник весь час перебував у металевій клітці в залі суду. Всередині клітки знаходилась лише лавка; відсутність письмового столу заважала заявникові робити письмові нотатки під час судових слухань. Окрім цього, біля клітки постійно перебував конвой, і адвокат міг спілкуватись із підзахисним лише з дозволу суду і в присутності охоронців.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Порушеним правом слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому, саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, і тому потребують захисту.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. (Аналогічні висновки викладені у постанові від 16.10.2020 року у справі № 910/12787/17, Верховним Судом у постанові від 07.04.2021 року у справі № 910/1255/20, від 21.04.2021 року у справі № 904/5480/19.

Відсутність протиправності дій органу державної влади виключає наявність шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і завданою шкодою, та, відповідно, виключає цивільну відповідальність за завдану шкоду.

У спірних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки зі заподіяною шкодою.

Згідно з копією доданого позивачем до позову листа Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.01.2023 № 331/8879/17/261/2023 в залі судових засідань № 1 металева клітка, в якій утримувались обвинувачені під час проведення судового засідання, була встановлена до грудня 2017 року, в залі судових засідань № 2 - до грудня 2018 року. Спеціально обладнана скляна кабінка в залі судових засідань № 1 встановлена 19.12.2017, в залі судових засідань № 2 - 14.12.2018. Надати інформацію про розміри металевих кліток, встановлених в залах судових засідань № 1 та № 2 не вбачається можним, оскільки вони демонтовані та списані з балансового утримання суду. Кількість судових засідань, в ході яких обвинувачений ОСОБА_1 утримувався в металевій клітці - 14, кількість проведених судових засідань, в ході яких обвинувачений ОСОБА_1 утримувався в спеціально обладнаній скляній кабінці - 26. В Жовтневому районному суду м. Запоріжжя наявні 4 кімнати (камери) тримання обвинувачених для очікування судових засідань розмірами: 2,5 кв. м, 2,1 кв. м, 4,4 кв. м, 2,5 кв. м. Вказати час прибуття до будівлі суду обвинуваченого ОСОБА_1 та час вибуття до СІЗО не вбачається можливим, оскільки суд вказаною інформацією не володіє.

З доданих до пояснень представника Міністерства юстиції України копій журналу обліку осіб, які тимчасово розміщені в камерах збірного відділення в Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор» № 9/51-1, листа Південно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України від 13.04.2023 № 9-2418/КР23, Довідки по особовій справі Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» № 0538-17, довідки Державної установи «Запорізький слідчий ізолятор» відносно ОСОБА_1 вбачається, що: твердження позивача щодо конвоювання його із застосуванням наручників у положенні «руки за спину» та щодо проведення обшуків в присутності третіх осіб не відповідає дійсності; позивача було забезпечено продуктами харчування; позивач у камерах тимчасового перебування збірного відділення 10-15 кв. м до та після його тимчасового вибуття з установи не розміщувався, його виводили з камери до спеціально обладнаного приміщення для проведення особистого обшуку та відразу передавали конвойному підрозділу.

Крім того, розпорядок дня позивача (підйом - 06 год. 00 хв., відбій - 22 год. 00 хв.) узгоджувався з Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 14.06.2019 № 1769/5.

Зазначені обставини спростовують доводи апеляційної скарги щодо доведеності підданя позивача нелюдському та такому, що принижує гідність, поводженню під час розгляду кримінального провадження.

Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є доведені (підтверджені) факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб.

При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди.

Таким чином, оскільки позивачем не надано судового рішення, яке набрало законної сили, на підтвердження оскарження протиправності/правомірності дій суб`єкту владних повноважень щодо встановлення факту неналежних умов його утримання в слідчих ізоляторах, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апелянта про те, що завдана моральна шкода має бути компенсована саме ДКС України є недоведеними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

У постанові Велика Палата Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) дійшла висновку, що необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Крім того, відповідно до постанов Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/23967/16 та Верховного Суду від 06.02.2019 по справі № 199/6713/14-ц, від 02.06.2021 у справі № 215/3408/18, від 08.08.2021 у справі № 751/7182/19, від 11.08.2021 у справі № 352/2255/19, від 18.08.2021 у справах № 200/8310/18 і № 591/6891/18, від 13.07.2022 у справі № 757/24363/20, від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17, від 25.01.2023 у справі № 753/22826/19 не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 03.10.2001 № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує таке.

В Основному Законі держави розмежовуються такі поняття, як держава, органи державної влади, посадові і службові особи (статті 3, 5, 6, 13, 38, 55, 56, 62 Конституції України та інші).

Водночас, державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна (аналогічні положення містяться в ЦК України).

Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (далі - Положення).

Згідно з Положенням, Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади.

Тобто, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України.

Оскільки, як стверджують позивач, Казначейство жодної шкоди йому не заподіювало, у правовідносини з ними не вступало, тому не може нести відповідальність за можливу шкоду, заподіяну позивачеві стверджуваними незаконними діями іншими державними органами.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ДКС України не є суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача, а відтак, не є належним відповідачем у справі; належним відповідачем як учасником цивільних відносин є орган, який, на думку позивача, порушив його права. Тобто, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Оскільки, клопотання про заміну неналежного відповідача належним від позивача не надходило, тому пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на висновки постанови Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 686/25511/20 є безпідставним з огляду на те, що правові висновки, викладені у зазначеній справі не створюють підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права у даній справі, оскільки виключно відмінність результату вирішення спору між даними справами, не є безумовною підставою для висновку про неврахування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. (Аналогічні висновки викладено в ухвалі Верховного Суду від 20.12.2023 у справі № 686/13199/23 (провадження № 61-17025 ск23)).

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст виготовлено 30 липня 2024 року.

Суддя-доповідач

Судді