Провадження № 22-ц/812/1017/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 липня 2024 року м. Миколаїв

справа № 487/4815/20

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою представником - адвокатом Мотельчук Юлією Ігорівною на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 01 травня 2024 року під головуванням судді Кузьменка В.В., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позивач зазначав, що з 24 липня 2009 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який було розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 27 червня 2018 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу, ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки PEUGEOT, 2011 року випуску. 25 серпня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу зазначеного транспортного засобу, автомобіль був проданий ОСОБА_4 за 6 900 долларів США. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2018 року вказаний договір купівлі-продажу автомобіля - визнано недійсним.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд виділити йому та відповідачці у власність по частині автомобіля марки Paugeot модель 107 998, 2011 року випуску, колір жовтий, двигун НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , та стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошову компенсацію вартості частки проданого нею автомобіля у розмірі 87 303 грн 97 коп.

У відзиві на позов ОСОБА_2 вважала вимоги позивача безпідставними, оскільки автомобіль, який є предметом спору, був відчужений під час шлюбу. Крім того просила закрити провадження у справі на підставі п. 3 ч.1 ст. 255 ЦПК України, оскільки судом вже вирішувалось питання щодо поділу цього майна.

У відповіді на відзив представник ОСОБА_1 адвокат Канівець Г.Р. звертала увагу, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 червня 2018 року було встановлено, що сторони проживали однією сім`єю до березня 2016 року, тоді як договір купівлі-продажу транспортного засобу між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено 25 серпня 2016 року, коли сторони вже не проживали разом. За такого твердження відповідачки є необгрунтованними та не доведені належними і допустими доказами. Просить задовольнити позовні вимоги.

01 травня 2024 року представником ОСОБА_2 адвокатом Мотельчук Ю.І. - подано заяву про часткове визнання позовних вимог в частині виділення у власність позивачу і відповідачу по частині автомобіля марки Paugeot, 2011 року випуску. В задоволенні позовних вимог про стягнення грошової коменсації частки автомобіля у розмірі 87 3033 грн 97 коп. просила відмовити.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 травня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки автомобіля марки Paugeot модель 107 998, 2011 року випуску, колір жовтий, двигун НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 у розмірі 73 135 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1747 грн судового збору.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із доведеності відчуження відповідачем спірного автомобіля без згоди іншого співвласника майна. Розмір компенсації був розрахований з урахуванням висновку експерта від 13.09.2023 року №СЕ19/115-23/10322-АВ за результати судової транспортної-товарознавчої експертизи. В задоволенні позовної вимоги, щодо виділення у власність сторонам по 1/2 частині автомобіля марки PEUGEOT, 2011 року випуску, було відмовлено, оскільки заявлені позовні вимоги виключали одна одну та спірний автомобіль належить третій особі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Мотельчук Ю.І. - просила рішення скасувати та ухвалити нове, про часткове задоволення позовних вимог - в частині виділення у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частині спірного автомобіля.

Апелянт зазначала, що під час розгляду справи представником відповідача 01 травня 2024 року було подано заяву про часткове визнання позовних вимог, але в порушення вимог ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України суд не постановив ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем частини позовних вимог. В оскаржуваному рішенні також не зазначено чим саме часткове визнання позовних вимог відповідачем порушує закон або права, свободи чи інтереси інших осіб. Окрім зазначеного, позивачем ставилась вимога про виділення спірного транспортного засобу у спільну часткову власність позивача і відповідача із визначенням за кожним по частки, вимогу, про виділення спірного автомобіля у власність відповідачці позивач не ставив. Також вказувала, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не визначив розмір частки, за яку присуджується компенсація, при стягненні компенсації залишилось не вирішеним питання виділення спірного автомобіля у власність. Звертала увагу, що стягнення на користь позивача компенсації за невизначену частку у праві спільної сумісної власності без виділення спірного автомобіля у власність відповідача становитиме для відповідачки надмірний тягар, суперечитиме принципу пропорційності та порушуватиме баланс приватних інтересів. Вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є виділення спірного транспортного засобу у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності, що узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20. Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля, останній має право на відповідну грошову компенсації вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Так, оскільки рішенням суду від 22 жовтня 2018 року визнано недійсним договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу, то станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення в даній справі він належав на праві спільної сумісної власності позивачу та відповідачу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Канівець Г.Р. просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Зазначала, що відповідач просить виділити у власність 1/2 частку автомобіля, однак він вже перепроданий та належить третій особі. Твердженням, що суд ухвалюючи рішення не визначив розмір частки за яку присуджується компенсація відповідач вводить суд в оману, оскільки в рішенні вказано про грошову компенсацію автомобіля у розмірі частки. Що стосується розміру компенсації, то суд виходив з розміру вартості транспортного засобу, а факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам собою не може бути ознакою надмірності тягаря такої виплати.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Канівець Г.Р. підтримали викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи, просили рішення залишити без змін.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи адвокат Мотельчук Ю.І., яка подавала апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_2 , повідомлена через систему «Електронний суд» (а.с. 205 зв.), направлене відповідачці повідомлення про судове засідання на адресу її зареєстрованого місця проживання (яке є аналогічним із зазначеним в апеляційній скарзі) повернулось до суду без вручення з відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 208, 209). Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, частиною третьою якої передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є встановлення факту використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби.

Відповідно до приписів частин першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні приписи містить частина перша статті 81 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 24.07.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.06.2018 року у справі №487/2480/17 було розірвано.

У період шлюбу сторонами 24.10.2013 року за спільні кошти було придбано автомобіль марки Paugeot модель 107 998, 2011 року випуску, колір жовтий, двигун НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 .

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 21.09.2017 року у справі №487/6191/16-ц в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, шляхом визнання за кожним зі сторін права власності на частину автомобіля марки Paugeot відмовлено, оскільки судом було встановлено, що 25.08.2016 року ОСОБА_2 відчужила за договором купівлі-продажу вказаний транспортний засіб ОСОБА_4 .

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 21.09.2017 року у справі №487/6191/16-ц з урахуванням ухвали цього ж суду від 07.12.2018 року про виправлення описки, частково зміненим постановою Миколаївського апеляційного суду від 14.02.2019 року, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки РЕUGЕОТ, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , та відмовлено у задоволенні позовних вимог про витребування автомобіля.

Вказаним судовим рішенням було встановлено, що спірний автомобіль був спільним майном подружжя Большакових, та був відчужений ОСОБА_2 без відома і згоди ОСОБА_1 .

Зі змісту заяв представника ОСОБА_2 по суті справи слідує, що відповідачка не заперечує, що автомобіль марки РЕUGЕОТ є спільним майном подружжя та частки подружжя у цьому спільному майні були рівними.

Судовими рішеннями у справі № № 487/2480/17 було встановлено, що з березня 2016 року сторони фактично припинили подружні відносини та з цього часу проживають окремо.

Приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно висновку експерта від 13.09.2023 року №СЕ19/115-23/10322-АВ за результатами судової транспортної-товарознавчої експертизи встановлено, що вартість автомобілю марки Paugeot модель 107 998, 2011 року випуску, з урахуванням зносу, станом на 25.08.2016 року, могла складати 146 270,00 грн. (а.с. 136-141).

Сторони вказану вартість автомобіля не оспорювали та не спростували.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив всі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та дійшов правильного висновку про те, що кошти, отримані від продажу автомобіля марки Paugeot модель 107 998, 2011 року випуску, колір жовтий, двигун НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Також судом вірно враховано, що вказаний автомобіль був відчужений відповідачкою вже під час припинення шлюбних відносин, хоча і до розірвання шлюбу сторін, відчуження цього спільного майна подружжя було здійснено відповідачкою без згоди і відома іншого подружжя позивача, докази про отримання останнім коштів від продажу його частки у спільному майні в матеріалах справи відсутні.

Вказані обставини відповідачкою не спростовано.

Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц зазначав, що факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 359/10855/19, від 13 лютого 2023 року у справі №161/13240/21 та від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлений обов`язок суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За такого суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості 1/2 частки спірного автомобіля в сумі 73 135 грн.

Також є правильним висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про виділення позивачу та відповідачці у власність по частині спірного автомобіля, оскільки на час вирішення спору власником цього майна є інша особа, а тому з огляду на приписи ст. 71 СК України такий спосіб поділу майна не може бути застосований, тоді як за встановлених судом обставин об`єктом поділу є кошти, отримані відповідачкою від продажу автомобіля марки Paugeot.

З огляду на викладене посилання апеляційної скарги на можливість поділу спірного автомобіля з урахуванням того, що судовим рішенням у справі №487/6191/16-ц договір купівлі-продажу цього автомобіля, укладений 25.08.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , було визнано недійсним - не заслуговують на увагу, оскільки згідно відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області від 16.03.2021 № 31/14-791 спірний транспортний засіб з 20.04.2017 року по день видачі довідки зареєстрований за ОСОБА_6 (а.с. 65А). Отже спірний автомобіль на час розгляду справи перебуває у власності іншої особи і договір, на підставі якого це майно було набуто ОСОБА_7 , сторонами не оспорений.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 виснувала, що факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати.

Отже посилання апеляційної скарги на те, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації буде надмірним тягарем для відповідачки, колегія суддів вважає безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції заяви представника відповідачки про часткове визнання позовних вимог, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина четверта статті 206 ЦПК України).

Проте, з огляду на вищевикладене, визнання представником ОСОБА_2 позовних вимог в частині виділення у власність останньої та позивача по 1/2 частки автомобіля суперечить закону з огляду на встановлені обставини справи.

При цьому відсутність ухвали суду першої інстанції про відмову у прийнятті визнання відповідачкою позовних вимог про визнання за нею та позивачем права власності на часту спірного автомобіля за кожним хоча і є порушенням норм процесуального права, проте не призвело до неправильного вирішення справи, та не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Отже доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, належно оцінив надані сторонами докази, вірно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

За такого відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

З огляду на результати апеляційного перегляду справи відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Мотельчук Юлією Ігорівною, залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 19 липня 2024 року