Провадження № 22-ц/802/598/24 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та його поділ, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.

Покликалась на те, що з 2009 року вони разом із відповідачем ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та побут, мали взаємні права та обов`язки. Зокрема, вона займалась вихованням двох неповнолітніх дітей відповідача від його першого шлюбу, коли останній перебував на заробітках за кордоном. Шлюб офіційно зареєстрували 30 травня 2014 року.

Крім того вказувала, що відповідач ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з громадянкою ОСОБА_5 , який було розірвано рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 15 грудня 2011 року, а двоє неповнолітніх дітей від цього шлюбу залишено проживати разом з їх батьком.

Також позивач зазначала, що 13 травня 2013 року ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за відповідачем, а 03 листопада 2021 року, на час перебування у зареєстрованому шлюбі, вони придбали автомобіль марки «Volkswagen Touran», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

На даний час ОСОБА_3 подав до суду позов про розірвання їх шлюбу.

Враховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 просила суд:

- встановити факт її спільного проживання з відповідачем ОСОБА_3 як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 28 грудня 2011 року по 30 травня 2014 року;

- визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за нею право власності на частку вказаної квартири;

- провести поділ майна подружжя - автомобіля марки «Volkswagen Touran», 2011 року випуску, VIN-код НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , стягнувши з відповідача ОСОБА_3 на її користь частку його вартості, а саме 231 662 грн;

- стягнути з відповідача на її користь понесені у справі судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 231 662 грн - як грошову компенсацію вартості автомобіля VOLKSWAGEN моделі TOURAN, 2011 року випуску, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , та понесені витрати на оплату судового збору в розмірі 1 256 грн 67 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вважаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови їй у задоволенні позовних вимог про встановлення факту їх спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири їх спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на частку цієї квартири, незаконним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, зібраним доказам і як наслідок прийнятим судом з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просила оскаржуване рішення суду змінити та постановити нове, яким її позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що факт їх спільного проживання разом з відповідачем як чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджується встановленими обставинами справи та показаннями свідків, що є необхідною умовою в розумінні ст. 74 СК України для визнання спірної квартири, придбаної в даний період, спільним майном подружжя, їх частки в якому є рівними.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 зазначав, що оскаржуване рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому просив залишити його без змін, а подану позивачем ОСОБА_1 апеляційну скаргу без задоволення.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 грошової компенсації частки вартості автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи в позові, а саме в частині встановлення факту проживання сторін спору однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири їх спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на частку квартири, суд першої інстанції, з посиланням на норми ст. ст. 3, 74 СК України та судову практику Верховного Суду, виходив з того, що позивач не довела належними і допустимими доказами обставин, які давали підстави для задоволення зазначених позовних вимог.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 травня 2014 року по 11 грудня 2023 року (а. с. 6).

До реєстрації шлюбу між сторонами спору - 13 травня 2013 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Красневичем О. А. було посвідчено договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_3 , за реєстровим № 1100, предметом якого є спірна квартира АДРЕСА_1 .

З п. 4.4 цього договору слідує, що нотаріусом покупцю роз`яснено зміст ст. ст. 60, 61, 63, 65, 68, 74 Сімейного Кодексу України. Покупець стверджує, що на момент підписання даного договору не перебуває у зареєстрованому шлюбі та ні з ким не проживає однією сім`єю, а придбана ним квартира буде належати йому на праві особистої приватної власності, з чим ознайомлені продавці (а. с. 70).

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наявного в матеріалах справи, право власності на вищевказану квартиру зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3 13 травня 2013 року (а. с. 71).

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 4 СК України кожна особа має право на проживання в сім`ї та на повагу до свого сімейного життя. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 21 СК України).

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно, придбане ними у цей період.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Показання свідків та спільні світлини самі по собі не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16 (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16 (провадження № 61-44641св18), від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16 (провадження № 61-42601св18), від 18 жовтня 2023 року у справі № 201/11673/20 (провадження № 61-10383св23).

Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15 (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їхньої спільної праці.

Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 199/3941/20.

Отже, з урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, також слід установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи встановлені обставини справи, наведені норми матеріального права та висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення дійшов вірного висновку, що самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання сторін спору однією сім`єю без реєстрації шлюбу та безспірно підтверджувати наявність усталених відносин між ними, які притаманні подружжю, у період з 28 грудня 2011 року по 30 травня 2014 року, а придбане в цей період майно - спірна квартира є їх спільною сумісною власністю.

Крім того варто зазначити, що позивачем під час розгляду справи на підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного з відповідачем бюджету та витрат на придбання майна саме в інтересах сім`ї не надано жодних письмових доказів.

За таких обставин, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, вірно вважав недоведеними вимоги ОСОБА_1 , заявлені до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання спірної квартири їх спільною з відповідачем сумісною власністю і визнання за нею права власності на частку цієї квартири та цілком підставно і обґрунтовано відмовив позивачу у їх задоволенні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами справи та не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку впродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді