ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року

м. Київ

справа № 554/249/23

провадження № 61-3254св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2023 року у складі судді Чуванової А. М. та постанову Полтавського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Одринської Т. В., Панченка О. О., Пікуля В. П.,

Короткий зміст позовних вимог

1. У січні 2023 року звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном.

2. Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік ОСОБА_2 виселив її з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

3. Так, 18 грудня 2022 року ОСОБА_2 повідомив її про те, що він замінив замки на дверях і що з наступного дня вона вже не зможе зайти у квартиру. Увечері 19 грудня 2022 року вона не змогла попасти у свою квартиру, оскільки ОСОБА_2 зачинився і не впускав її, навіть коли вона викликала поліцію.

4. Факт виселення підтверджується витягом із ЄРДР за № 000827 від 20 грудня 2022 року про реєстрацію кримінального правопорушення за ознаками статті 356 КК України, а також відомостями у скарзі від імені ОСОБА_2 , адресованій керівництву ГУНП в Полтавській області, де скаржник підтверджує, що виселив ОСОБА_1 шляхом заміни замків на вхідних дверях і недопуску дружини в житлове приміщення.

5. В період із 10 серпня 2008 року по теперішній час вона із ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 грудня 2022 року про розірвання шлюбу не набрало законної сили і на момент її виселення чинним не було.

6. 06 грудня 2017 року в період шлюбних відносин подружжям за спільні кошти придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 61,2 кв. м, житловою площею 36,8 кв. м, право власності на яку було оформлено на ОСОБА_2 .

7. Із 12 грудня 2017 року по теперішній час вона зареєстрована за вищевказаною адресою разом із чоловіком і сином ОСОБА_3 .

8. Позивачка вважає, що вищевказане майно є таким, що набуто у шлюбі і таким, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, однак ОСОБА_2 не визнає за нею її право на частку у спільній сумісній власності на вищевказане майно, виселив її із квартири, де вона проживала і зареєстрована, що порушує її майнові права, що і змусило її звертатися до суду.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

9. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року, позов задоволено.

10. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_2 , шляхом вселення позивачки у зазначене житлове приміщення. Здійснено розподіл судових витрат.

11. Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що відповідач чинить позивачці перешкоди у користуванні спірною квартирою, тому її порушені права підлягають захисту, шляхом зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою та вселення її до даного житла.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

12. У березні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 .

13. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 18 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

14. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2024 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

15. У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог.

16. Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16, у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц та справі № 523/12186/13-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 14 липня 2022 року у справі № 260/4504/20, від 18 серпня 2022 року у справі № 420/9173/21, від 31 січня 2023 року у справі № 902/388/18, від 05 жовтня 2023 року у справі № 9901/198/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

17. Також, підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права, а саме: суд першої інстанції необґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

18. Касаційна скарга мотивована тим, що з 18 вересня 2023 року йому встановлено другу групу інвалідності, має постійні проблеми із здоров`ям, проте суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу під час його стаціонарного лікування, що є порушенням вимог статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод щодо доступ до правосуддя.

19. Розглядаючи спір, судами не досліджувалось питання наявності в позивачки іншого житла.

20. Крім того, ОСОБА_1 вже не є членом сім`ї власника квартири. Зазначає, що спірна квартира є його особистою власністю, оскільки придбана за його особисті кошти та за кошти його батька.

21. Вказує, що вселення позивачки в квартиру, в якій він проживає разом із їх спільним сином, буде суперечити інтересам останнього та буде негативно впливати на його психіку, оскільки він любить обох батьків, а сварки на очах у дитини є неприйнятними та недопустимими.

Відзиву на касаційну скаргу не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22. Cторони з 10 вересня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 грудня 2022 року було розірвано (а. с. 9).

23. Згідно договору купівлі-продажу від 06 грудня 2017 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 (а. с. 9 зворот 11).

24. З 12 грудня 2017 року позивач разом із сином та відповідачем зареєстровані у вказаній квартирі.

25. Сторони не заперечують, що між ними виник спір з приводу користування вищевказаним житловим приміщенням.

26. З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20 грудня 2022 року вбачається, що 19 грудня 2022 року ОСОБА_2 самовільно, всупереч установленому законом порядку, здійснив заміну замків та не надає доступ до спірної квартири ОСОБА_1 , чим порушив її права та спричинив останній матеріального збитку, розмір якого встановлюється (а. с. 7).

27. Підрозділом дізнання Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області проводилось досудове розслідування по зазначеному факту. Постановою старшого дізнавача СД Полтавського РУП ГУНП в Полтавські області Манжура Д. В. кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000827 від 20 грудня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 КК України, закрито у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення (а. с. 45).

28. Згідно зазначеної постанови дізнавача ОСОБА_2 повідомив, що квартира належить на праві приватної власності лише йому, так як дану квартиру подарували йому батьки. У зв`язку з розлученням вирішив обмежити доступ ОСОБА_1 до квартири. Також підтвердив, що в Октябрському районному суді м. Полтави розглядається цивільна справа про поділ майна. Зазначені обставини ОСОБА_2 виклав також і в скарзі керівництву ГУНП в Полтавській області (а. с. 7 зворот 8).

29. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 грудня 2022 року у справі № 554/10242/22 шлюб між сторонами розірвано.

30. Також на розгляді в Октябрському районному суді м. Полтави перебуває справа № 554/11186/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності.

Позиція Верховного Суду

31. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

32. Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

33. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

34. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

35. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

36. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

37. Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

38. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

39. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

40. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

41. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

42. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 грудня 2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

43. Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

44. Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

45. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

46. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

47. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

48. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

49. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

50. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

51. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

52. Відповідно до частини четвертої статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

53. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

54. Враховуючи вищевикладене, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку, що позивачка вселилась у спірне житло як член сім`ї власника, має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, спільними зусиллями з відповідачем утримувала квартиру під час перебування у шлюбі, тому має право користуватися спірною квартирою, тому позовні вимоги є обґрунтованими й, відповідно, підлягають задоволенню.

55. Посилання заявника на те, що позивачка вже не є членом сім`ї власника квартири, а тому не має права у ній проживати, є безпідставними та спростовуються вищевикладеним.

56. Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що квартира є його особистою приватною власністю, оскільки придбана за його особисті кошти та кошти його батьків, відхиляються колегією суддів, оскільки наведені обставини не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у вказаній справі, з урахуванням встановлених у цій справі судами обставин. При цьому спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, а питання визнання вказаної квартири особистою приватною власністю відповідача вирішується в іншій справі.

57. Доводи заявника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу під час його стаціонарного лікування, що є порушенням вимог статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод щодо доступу до правосуддя відхиляються колегією суддів з огляду на таке.

58. Так, ухвалою місцевого суду від 07 лютого 2023 року місцевим судом відкрито провадження у вказаній справі та призначено справу до розгляду на 07 березня 2023 року.

59. 06 березня 2023 року представник відповідача - ОСОБА_4 подала до суду клопотання про перенесення розгляду справи.

60. 07 березня 2023 року відкладено розгляд справи на 19 квітня 2023 року.

61. 17 березня 2023 року ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву.

62. 18 квітня 2023 року відповідачем подано клопотання про перенесення розгляду справи, оскільки він перебуває на стаціонарному лікуванні з 17 квітня 2023 року по 21 квітня 2023 року.

63. 18 квітня 2023 року представником відповідача - ОСОБА_4 подано клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку із тим, що вона бере участь у інших справах.

64. 19 квітня 2023 року відкладено розгляд справи на 19 травня 2023 року.

65. 19 травня 2023 року відкладено розгляд справи на 14 червня 2023 року.

66. 07 червня 2023 року представником відповідача подано клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку із тим, що вона з 12 червня 2023 року по 16 червня 2023 року перебуватиме у щорічній відпустці.

67. 14 червня 2023 року відкладено розгляд справи на 21 липня 2023 року.

68. 21 липня 2023 року, серед іншого, було відкладено розгляд справи на 03 серпня 2023 року.

69. 02 серпня 2023 року ОСОБА_2 подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що він перебуває на стаціонарному лікуванні з 02 серпня 2023 року по 08 серпня 2023 року. Від представника відповідача клопотань щодо перенесення розгляду справи не надходило.

70. 03 серпня 2023 року місцевим судом ухвалено судове рішення, у якому суд, серед іншого зазначено, що відповідач та його представник в судові засідання, призначені на 07 березня 2023 року, 19 квітня 2023 року, 19 травня 2023 року, 14 червня 2023 року, 21 липня 2023 року та 03 серпня 2023 року, жодного разу не з`явились, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, тому суд правомірно відповідно до статті 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності відповідача та його представника. Водночас судом також зауважено, що відповідач двічі повідомляв про неможливість явки до суду з причин його перебування на амбулаторному лікуванні, проте відсутні підстави для віднесення таких причин до поважних, оскільки участь у справі брав також представник відповідача.

71. В суді апеляційної інстанції відповідач також подавав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні, проте до заяви доказів того, що саме в день проведення судового засідання він перебував на лікуванні відповідач не надав.

72. Крім того, Верховний Суд виходить з того, що якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

73. Отже, ОСОБА_2 реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), розгляд апеляційним судом справи у відсутності відповідача (апелянта) не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

74. Також відхиляються посилання заявника у касаційній скарзі на те, що, розглядаючи спір, судами не досліджувалось питання наявності в позивачки іншого житла.

75. Відповідно до частини другої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

76. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини четверта статті 12 ЦПК України).

77. Статтею 13 ЦПК України, серед іншого, визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

78. Враховуючи те, що ОСОБА_2 не посилався на наявність у позивачки іншого житла під час розгляду справи судами попередніх інстанцій, не надавав відповідних доказів щодо вказаних обставин, колегія суддів, з урахуванням положень статті 400 ЦПК України, відхиляє вказані доводи касаційної скарги. Крім того, заявником надано лише до суду касаційної інстанції Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо належності ОСОБА_1 на праві власності відповідного майна. Також відхиляються посилання заявника в касаційні скарзі на декларації позивачки, у яких вона вказувала що він є одноосібним власником спірної квартири, оскільки такі декларації відсутні в матеріалах справи.

79. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

80. Доводи заявника про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду справи № 554/11186/22, у якій предметом розгляду є, серед іншого, належність спірної квартири на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 , відхиляються колегією суддів, оскільки, з урахуванням положень статті 251 ЦПК України, суд першої інстанцій правомірно зазначив, що із клопотання про зупинення провадження у справі не вбачається, які саме факти, що в подальшому мають розцінюватися як преюдиціальні, повинен встановити суд. Крім того, місцевий суд обґрунтовано зазначив, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

81. Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

82. Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

83. Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

84. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 03 серпня 2023 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович