Справа № 442/8728/23 Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/811/1395/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2024 року, в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

в грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, вказував на те, що 16 січня 2021 року він уклав шлюб з ОСОБА_2 , який рішенням суду від 13 листопада 2023 року розірвано. Від шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 2021 року вони разом з дружиною ОСОБА_2 проживали у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де він був зареєстрований.

Оскільки вони планували проживати сім`єю у вищевказаному житловому будинку, то за його особисті кошти зробили капітальний ремонт, перепланування та значні покращення і добудову коридора, ванної кімнати, що підтверджується долученими до позовної заяви квитанціями. Тобто, ними проведені невід`ємні поліпшення - фізичні наслідки заходів, спрямованих на покращення технічного стану нерухомого майна та споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості. Також у житловому будинку проведено інші роботи з благоустрою, а саме: даху, ванної кімнати, встановлення вікна, дверей.

На ремонтні роботи ним витрачено 167 785 грн, з яких: 60 000 грн - на будівельні матеріали, 28 000 грн - деревина, 14 000 грн - робота майстрів, 24110 грн - дах, 6 520 грн - міжкімнатні двері, 11 040 грн - вхідні двері, 7 815 грн - вікна, 2 500 грн - цемент (25 мішків), 2 500 грн - камінь, 6 000 грн - ламінат, 2 800 грн - шутер, 2 500 грн - переобладнання світла (встановлення лічильника на вулицю), що підтверджується квитанціями. Також ним придбано: бойлер вартістю 3 470 грн, холодильник вартістю 5 000 грн, телевізор (марки «Самсунг») вартістю 7 000 грн, унітаз, тумбочка з умивальником вартістю 5 700 грн, пральна машина (марки «Самсунг») вартістю 10 000 грн та інші предмети вжитку: ліжечко вартістю 4 000 грн, комод вартістю 4 000 грн, диван вартістю 7 000 грн, а також штори, тюль, коврик загальною вартістю 15 000 грн.

Вказує, що не мав бажання ділити спільне майно подружжя, адже хотів залишити все своїй дитині. Проте, колишня дружина проживає з дитиною за іншою адресою. Відповідач не повідомляла його про зміну місця проживання. Забороняє бачитися йому з дитиною. Відповідач стверджує, що у житловому будинку, де він особисто здійснив добудову та значні покращення, вона жити не планує. Шлюбний договір між сторонами не укладався.

Зважаючи на вказане, просив суд в порядку поділу майна подружжя виділити йому: грошову компенсацію за здійснені будівельні роботи, капітальний ремонт, перепланування та значні покращення (добудову коридора та ванної кімнати), тобто невід`ємні поліпшення, які не можуть бути відокремлені з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 75 807,50 грн, бойлер вартістю 2 500 грн, холодильник вартістю 5 000 грн, телевізор (марки «Самсунг») вартістю 7 000 грн, унітаз, тумбочку з умивальником вартістю - 5700 грн, пральну машину (марки «Самсунг») вартістю 10 000 грн. Вказує, що загальна вартість товарів складає 31170 грн. Все інше майно загальною вартістю 106 977,5 грн. - залишити відповідачу.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскарживОСОБА_1 , подавши в травні 2024 року апеляційну скаргу, в якій міститься прохання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не досліджено докази та не встановлено жодних обставини по справі, відтак, оскаржуване рішення є незаконним та необгрунтованим.Підстав для відмови у позові не було та не має. Відповідачка не заперечувала щодо задоволення позову, адже відзиву на позовну заяву не подала.

Так, на думку заявника, оскільки вони із відповідачкою не домовились про порядок поділу нерухомого майна, шлюбний контракт між ними не укладався, відповідачка не надала відповідних доказів про неможливість поділу спільного майна, Сімейний Кодекс України регламентує порядок поділу такого, тому майно, яке вони набули під час шлюбу, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, а відтак, підлягає поділу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням вищенаведеного, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

За приписами частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 16 січня 2021 року.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис №275, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_4 , її батьками є: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 листопада 2023 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 16.01.2021 та зареєстрований у Бориславському міському ВД РАЦС ЗМУ МЮ (м. Львів), актовий запис №06.

Позивачем до матеріалів справи надано чеки, видаткові накладні на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності визначено нормою статті 63 СК України, згідно з якою, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передбачений статтею 70 СК України.

Так, згідно з частиною першою цієї статті, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною другою статті 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте майно, набуте нею, ним до шлюбу, або майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно - правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Частиною першою статті 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Приписами частини першої статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд першої інстанції вірно вказав, що як вбачається із долучених до позовної заяви документів, одержувачем товарів є фізична особа без зазначення відомостей (прізвища, адреси тощо), що унеможливлює з`ясування обставини, що саме позивач їх оплачував/отримував. А згідно товарного чеку від 02 червня 2021 року ціна бойлера становить 3250 грн, що різниться з ціною, вказаною позивачем у позові.

Також у матеріалах справи відсутні будь - які належні та достатні докази, зокрема, розрахункові документи на інше майно, що, на думку позивача, підлягає поділу, а саме: холодильник, телевізор, унітаз, тумбочку з умивальником, пральну машину, як і докази про те, що таке майно наявне і де воно знаходиться.

Необхідно звернути увагу і на те, що звертаючись в суд із позовом, позивач ОСОБА_1 просив суд в порядку поділу майна подружжя виділити йому: грошову компенсацію за здійснені будівельні роботи, капітальний ремонт, перепланування та значні покращення (добудову коридора та ванної кімнати), тобто невід`ємні поліпшення, які не можуть бути відокремлені з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 75807,50 грн.

З огляду на предмет доказування за такою вимогою і те, що позивач стверджує про ним здійснені ним будівельні роботи, капітальний ремонт, перепланування та значні покращення (добудову коридора та ванної кімнати), тобто невід`ємні поліпшення, які не можуть бути відокремлені з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , таке може бути встановлено лише експертним шляхом.

Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України «Про судову експертизу»).

Згідно із частинами першою третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (частина перша статті 103 ЦПК України)

Однак, позивач висновок експерта до матеріалів справи не долучав, клопотання про призначення експертизи не заявляв.

Таким чином, встановивши, що позивачем не надано суду неналежних та достатніх доказів в обгрунтування свої позовних вимог, місцевий суд дійшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.

З урахуванням вищенаведеного, доводи апеляційної скарги є неспроможними та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 липня 2024 року

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич