Справа №752/2434/24
Провадження №2/752/3370/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2024 року м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Кордюкової Ж.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Бєлокриницький Артем Олександрович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 25.07.2003 позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідач звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовною заявою про розірвання шлюбу. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Ухвалою Харківського апеляційного суду від 31 січня 2013 року задоволена заява ОСОБА_3 про відмову від позову.

Проте з жовтня 2012 року сторони не пов`язані спільним побутом, не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет. Позивач їздив на відпочинок без відповідача.

04.06.2014 рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірваний.

12.04.2007 ОСОБА_1 одержав кредит в АКІБ «УкрСиббанк» на споживчі потреби в сумі 300000 доларів США шляхом укладення Договору надання споживчого кредиту №0.

03.11.2011 між ОСОБА_1 та АТ «УкрСиббанк» було укладено додаткову угоду №5 до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 12.04.2004 щодо збільшення суми кредиту за кредитним договором, видачу нових траншів у гривні.

Погашення кредитної заборгованості за вищевказаним договором та додатковою угодою було здійснено позивачем після фактичного припинення шлюбних відносин з відповідачем за рахунок його особистих коштів.

Згідно з довідкою АТ «УкрСиббанк» залишок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 01.11.2012 становить: по основному боргу - 1406456,47 грн; по нарахованим відсоткам - 15913,93 грн; дата повного погашення кредиту: 25.02.2015.

За період з 01.11.2012 по 25.02.2015 (включно) сума сплачених відсотків та основного боргу становить: основного боргу - 1406456,47 грн; відсотки - 411661,01грн.

ОСОБА_1 здійснив погашення кредитної заборгованості перед банком з використанням виключно особистих коштів в загальній сумі 1 818 117,48 грн. Враховуючи, що шлюбні відносини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 фактично припинилися з жовтня 2012 року, а подальші платежі за договором про надання споживчого кредиту здійснювалися виключно з використанням особистих коштів позивача, наявні всі підстави для поділу грошового зобов`язання порівну між колишнім подружжям і стягнення з ОСОБА_3 1/2 частини грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 на погашення кредитної заборгованості.

Просив:

встановити факт окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ;

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 909058,74 грн. в якості 1/2 частини грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 на погашення кредитної заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 12.04.2007 та Додатковою угодою №5 від 03.11.2011 до Договору надання споживчого кредиту №0 від 12.04.2004.

13.02.2024 позивачем подана до суду заява про зміну предмету позову, відповідно до якої він просить суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 909058,74 грн. в якості 1/2 частини грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 на погашення кредитної заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 12.04.2007 та Додатковою угодою №5 від 03.11.2011 до Договору надання споживчого кредиту №0 від 12.04.2004, а також покласти на відповідача всі судові витрати.

21.05.2024 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено розгляд цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач правом на подачу відзиву не скористалася.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

12.04.2007 ОСОБА_3 дала свою згоду на укладення та підписання кредитного договору та договору іпотеки її чоловіком ОСОБА_1 з АКІБ «УкрСиббанк» нежитлових приміщень підвалу в літ. «А-4», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які набувалися нами у зареєстрованому шлюбі та належать нам на праві спільної сумісної власності.

12.04.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого банк зобов`язався надати позивачу, кредит у формі поновлюваної кредитної лінії в сумі ліміту поновлюваної кредитної лінії, що дорівнює 300 000 доларів США, а позичальник - повернути кредитні кошти та сплатити проценти, комісії. Кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме: на споживчі потреби. У забезпечення виконання зобов`язання за договором банком приймається застава нерухомості, а саме нежитлове приміщення підвалу загальною площею 153, 7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 та порука ОСОБА_3 (п. 1.1., 1.4., 2.1. договору).

12.04.2007 у забезпечення виконання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №0 від 12.04.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки №107913.

Відповідно до вищезазначеного договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник за всіма зобов`язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування завданих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

03.11.2011 ОСОБА_3 дала свою згоду на укладення та підписання договору про внесення змін № 1 до договору іпотеки, пов`язаних зі зміною умов кредитування.

03.11.2011 між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 5 до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 12.04.2007 (щодо збільшення суми кредиту за кредитним договорі, видачу нових траншів в гривні).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 31 січня 2013 року задоволена заява ОСОБА_3 про відмову від позову у зв`язку з відновленням сімейних відносин, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року скасоване, провадження у справі закрите.

04.06.2014 рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 25.07.2003 у міському відділі реєстрації актів громадянського стану №1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис №1082.

Відповідно до довідки АТ «УкрСиббанк» №60-4-11/186 від 28.10.2019 залишок заборгованості станом на 01.11.2012 становить 1406456,47 грн. по основному боргу, 15913,93 грн. по нарахованим відсоткам. Дата повного погашення кредиту 25.02.2015. За період з 01.11.2012 по 25.02.2015 сума сплаченого основного боргу становить 1406456,47 грн., відсотки 411661, 01 грн.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій зазначеної статті.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі статтею 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Частиною третьою статті 61 СК України передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно з наведеними нормами сімейного законодавства України умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі №638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що, за своїм змістом, свідчить про їх солідарний характер, незважаючи на відсутність у законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, укладених в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя.

Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Правовий аналіз положень зазначеної правової норми дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені у ній, настають лише в разі повного виконання боржником солідарного обов`язку. Часткове виконання боржником солідарного обов`язку не породжує перехід до нього права на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише в разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18).

Крім того, для визначення, чи є боргові зобов`язання, набуті одним з подружжя, спільними та чи підлягатимуть вони врахуванню під час поділу майна, потрібно з`ясувати, чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, а також чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї.

Якщо один з подружжя, уклавши відповідний правочин, отримує кошти чи інше майно, яке використовує в інтересах сім`ї, то в іншого виникає зобов`язання щодо повернення цих коштів. Однак якщо гроші одержано для власних потреб, таке боргове зобов`язання поділу не підлягає.

Отже, у межах спірних правовідносин слід встановити чи був укладений і виконаний позивачем кредитний договір в інтересах сім`ї, а також час, з якого сторони фактично припинили шлюбні відносини, і походження коштів, за рахунок яких була сплачена частина кредиту після фактичного припинення шлюбних відносин.

Позивач на підтвердження часу, з якого шлюбні відносини між ним і відповідачкою були припинені, посилається на судові рішення.

У рішенні Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу встановлені такі факти: дата реєстрації шлюбу між сторонами, народження у шлюбі дитини, припинення шлюбних стосунків в принципі без зазначення дати їх припинення, окреме проживання, відсутність спільного ведення господарства.

Тобто зазначеним рішенням дата та/або час, з якого сторони фактично припинили шлюбні відносини, не встановлені.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 31 січня 2013 року задоволена заява ОСОБА_3 про відмову від позову у зв`язку з відновленням сімейних відносин, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року скасоване провадження у справі закрите.

Висновок про фактичне припинення між сторонами шлюбних відносин із жовтня 2012 року з посиланням на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2012 року не ґрунтується на законі, суперечить ч.4 ст.82 ЦПК України, тому при встановленні часу фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами не може прийматися до уваги.

У рішенні Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу судом встановлені такі фактичні обставини: дата реєстрації шлюбу між сторонами, відсутність між ними майнового спору, розпад сім`ї, окреме проживання сторін (знову ж таки без встановлення дати та/або періоду окремого проживання), відсутність спільного побуту.

Належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження фактичного припинення шлюбних відносин із жовтня 2012 року позивач суду не надав, як і не надав доказів, що кошти, сплачені ним на виконання кредитних зобов`язань із жовтня 2012 року, були його особистою власністю у розумінні приписів ст. 57 СК України.

Доводи позовної заяви щодо права позивача на отримання половини коштів, сплачених у рахунок погашення кредиту, ґрунтуються виключно на твердженні про фактичне припинення шлюбних відносин із жовтня 2012 року.

Підсумовуючи, суд визнає не доведеними належними, допустимими і достатніми доказами такі обставини, що сторони із жовтня 2012 року фактично припинили шлюбні відносини, проживали окремо і мали окремий бюджет, і, відповідно, кошти, сплачені позивачем на виконання кредитних зобов`язань за договором №0 від 12.04.2007 з жовтня 2012 року були його особистою власністю.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 червня 2014 року набрало законної сили 14 червня 2014 року, тобто відповідно до ч.2 ст.114 СК України шлюб між сторонами був припинений з 15 червня 2014 року.

Як убачається із заяв на переказ готівки, ОСОБА_1 на погашення кредиту сплатив: 25 липня 2014 року - 11700 грн., 26 серпня 2014 року -12030 грн., 22 вересня 2014 року -12021 грн., 27 жовтня 2014 року - 11635 грн., 24 листопада 2014 року -12025 грн., 25 грудня 2014 року - 14055 грн., 26 січня 2015 року - 31562,16 грн., 23 лютого 2015 року - 31500 грн., 25 лютого 2015 року - 18000 грн., 25 лютого 2015 року - 850135,12 грн., тобто усього після розірвання шлюбу позивачем сплачено 1004663,28 грн.

Проте судом встановлено, що ОСОБА_1 уклав 12.04.2007 з АКІБ «УкрСиббанк» договір про надання споживчого кредиту №0 у формі поновлюваної кредитної лінії в сумі ліміту поновлюваної кредитної лінії, що дорівнює 300 000 доларів США для своїх особистих потреб, а саме: на споживчі потреби, про що зазначено в п.1.4. договору.

Докази того, що отримані кредитні кошти були використані позивачем в інтересах сім`ї, відсутні.

За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За таких обставин суд приходить до висновку, що у відповідача не виникло зобов`язання щодо повернення частини цих коштів.

Оскільки позивач одержав гроші за кредитним договором для власних потреб, то таке боргове зобов`язання поділу не підлягає.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України позивачу за рахунок відповідача судові витрати не відшкодовуються, оскільки суд відмовив в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12-13, 81, 141, 247, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 354 - 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Ж. І. Кордюкова