Справа №295/3226/24
30.07.2024 року м. Житомир
Богунський районний суд міста Житомира у складі:
головуючої судді - Семенцової Л.М.,
за участі секретаря - Кирийчук А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович, про визнання договору дарування удаваним та визнання його договором купівлі-продажу, визнання права власності, -
У березні 2024 року до суду надійшла указана позовна заява, мотивована тим, що з початку 2023 року позивач через мережу Інтернет відшуковував продаж житлового нерухомого майна та приблизно в січні 2023 року знайшов на деяких сайтах інформацію про продаж частини житлового будинку АДРЕСА_1 , де були вказані контакти ріелтора ОСОБА_3 . Під час зустрічі з власником ОСОБА_2 в січні 2023 року були обговорені всі умови, в тому числі ціну, за яку можна придбати частину будинку. Після цього були зібрані відповідні документи з метою укладення договору купівлі-продажу. В подальшому 17.02.2023 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. було посвідчено договір дарування нерухомого майна, а саме 4/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Цього ж дня відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 6500,00 дол. США, що еквівалентно 260000,00 грн, за відчуження даної частини будинку, що було оформлене як договір дарування. У день оформлення правочину у формі договору дарування нотаріус запропонував позивачу оформити відчуження частини будинку через договір дарування, щоб відповідачу не сплачувати податки і по часу було швидше оформити договір дарування. Після отримання коштів у зазначеному розмірі відповідач власноручно написав позивачу розписку про отримання ним коштів. Отже, оскільки дарувальнику були передані кошти за частину будинку, тому насправді 17.02.2023 між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, а посвідчений нотаріально договір є удаваним правочином.
Тому позивач просить: 1) визнати договір дарування 4/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 17.02.2023 приватним нотаріусом Сєтаком В.Я., удаваним; 2) визнати договір дарування 4/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений 17.02.2023 приватним нотаріусом Сєтаком В.Я., договором купівлі-продажу; 3) визнати за ОСОБА_1 право власності на 4/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Богунського районного суду міста Житомира Семенцової Л.М. від 10.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Відзив на позовну заяву від відповідача до суд не надходив. Поряд з тим, ним подано до суду заяву про визнання позову.
Від третьої особи до суду надійшли пояснення на позовну заяву, в якій, зокрема, вказано, що на виконання вимог Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, він перевіряв дієздатність громадян, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії, - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі наданих ними документів, передбачених ст. 43 Закону України «Про нотаріат», а також у результаті проведеної розмови, він переконався у їх здатності усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень, а також відповідності волі і волевиявлення осіб щодо її вчинення, а саме укладання договору дарування частини нерухомого майна. На момент посвідчення договору ним встановлені дійсні наміри кожної із сторін договору до вчинення правочину, а також відсутність у них заперечень щодо кожної з умов правочину, про що зазначено в тексті самого правочину та про сторонни свідчать особистими підписами на праочині. При посвідченні ним договору сторонам були роз`яснені положення ст. 27 Закону України «Про нотаріат», згідно якої нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо сторони подали неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаіальної дії, недійсні та/або підроблені документи, не заявили про відсутність чи наявність осіб, права чи інтереси яких може стосуватися дана нотаріальна дія.
Позивач та його представник у судовому засіданні вимоги позову підтримали з викладених у позовній заяві обставин. В останнє судове засідання позивач та його представник не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, а також не стягувати з відповідача судові витрати.
Відповідач та третя особа, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причин неявки не повідомили та в поданих ними до суду зверненнях просять проводити розгляд справи без їхньої участі.
Суд, заслухавши позивача та його представника, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що 17.02.2023 між позивачем та відповідачем було укладено та нотаріально посвідчено договір дарування частини нерухомого майна, згідно умов якого ОСОБА_2 безоплатно передав у власність (подарував) 4/100 ід. частин нерухомого майна АДРЕСА_1 , які ОСОБА_1 прийняв у власність (дар). Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. та зареєстровано в реєстрі за № 1449 (а. с. 6, 7).
На обґрунтування позовних вимог у позовній заяві вказано про отримання у день укладення договору відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 6500,00 дол. США, що еквівалентно 260000,00 грн, за відчуження даної частини будинку та написання відповідачем розписки про отримання коштів, копія якої міститься в матеріалах справи (а. с. 9).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Положеннями статті 235 ЦК України визначається, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
На підтвердження удаваності договору дарування від 17.02.2023 позивачем надано суду копію написаної власноручно відповідачем розписки від 17.02.2023, у якій зазначено, що він отримав від позивача грошові кошти в сумі 6500 дол. США за відчуження частини (4 сотих) домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , вказавши при цьому, що претензій до покупців він не має і не матиме.
Факт передачі коштів позивачем відповідачу як між сторонами договору відчуження частини будинку підтверджуються показаннями допитаних у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які надали показання про те, що вони допомагали обом сторонам договору в його укладенні за видом своєї професійної діяльності та перед укладенням договору позивач повністю розрахувася з відповідачем за придбання житла. За змістом їхніх показань, складність в укладенні саме договору купівлі-продажу полягала в тому, що будинок АДРЕСА_1 перебуває у власності багатьох співвласників, які мають першочергове право на придбання відчужуваної ОСОБА_2 частини будинку, та від них потрібно було отримати згоду на таке відчуження іншій особі, яка не є співвласником будинку, що викликало труднощі, оскільки деякі з них виїхали з міста, а в інших не було належним чином оформлених документів на будинок, через що простішим було оформлення сааме договору дарування.
Показання свідків суд приймає до уваги, так як вони узгоджуються між собою та відповідають матеріалам справи, а отже, є правдивими.
Враховуючи визнання відповідачем позову в поданій до суду заяві, яке не суперечить закону і не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, тому приймається судом, а також оскільки позивачем доведено належними та допустимими доказами обставину передачі коштів відповідачу за придбання ним 4/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , зазначене свідчить про укладення саме договору купівлі-продажу частини будинку, а не договору дарування, так як дарувальнику були передані грошові кошти за відчуження частини будинку, а договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Тобто має місце удаваного правочину, що є підставою для визнання цього правочину недійсним за правилами ст. 235 ЦК України, та таким, який приховує інший правочин - договір купівлі-продажу, який насправді вчинили сторони.
За правилами абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (с. 392 ЦК України).
Як убачається з витягу з державного реєстру речових прав від 17.02.2023, за позивачем зареєстровано право спільної часткової власності на 4/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі укладеного 17.02.2023 договору дарування (а. с. 8).
Суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на 4/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 з огляду на невстановлення судом обставин, з яких можна б було зробити висновок, що його право власності на належну йому частину будинку порушується, не визнається або оспорюється відповідачем. Тому в цій частині позову вимоги не ґрунтуються на положеннях закону та суд відмовляє в їх задоволенні.
Керуючись ст. ст. 6, 13, 202, 235, 331, 392, 627, 638, 655, 717 ЦК України, ст. ст. 12, 76-82, 206, 259, 263-268, 354 ЦПК України, -
Позов задовольнити частково.
Визнати договір дарування 4/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 17.02.2023, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. та зареєстрований у реєстрі за № 1449, удаваним та таким, що є договором купівлі-продажу.
У задоволенні решти вимог позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, визначеному ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Сєтак Віктор Ярославович (адреса: м. Житомир, вул. Басейна, 3).

Повне рішення суду складено 05.08.2024.

Суддя Л.М. Семенцова