П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2024року м. Київ

Справа №362/6358/20

Апеляційне провадження №22-ц/824/10627/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Кравченко Л.М. 19 лютого 2024 року в м. Васильків, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,

В С Т А Н О В И В

У грудні 2020 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила встановити факт її проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки з ОСОБА_4 у період з березня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 житловий будинок загальною площею 109,9 кв.м, житловою плошею 27,8 кв.м та земельну ділянку площею 0,061 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за нею право власності на частину вказаного майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що починаючи з березня 2004 року і до дня смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач проживала з останнім однією сім`єю, вели спільне господарство, за спільні кошти будували будинок, що розташований на земельній ділянці, подарованій нею 14 липня 2004 року ОСОБА_4 . Проте в зареєстрованому шлюбі не перебували, спільних дітей не мали.

В 2019 року ввели побудований ними будинок по АДРЕСА_1 в експлуатацію та право власності зареєстрували за ОСОБА_4 , де останній в березні 2019 року зареєстрував своє місце проживання. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер в м. Василькові Київської області.

Вважаючи доведеним факт проживання із покійним однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з березня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач звернулася до суду із вказаним позовом.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надані належні та допустимі докази, на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з березня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_1, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 а відтак, позовна заява є необгрунтованою та задоволенню не підлягає.

Не погодилась із вказаним судовим рішенням позивач ОСОБА_1 , її представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи. Представник позивача вказує на те, що факт проживання однією сім`єю з червня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 позивача з ОСОБА_4 без зареєстрованого шлюбу підтверджується Довідкою Крушинської сільської ради Васильківського району Київської області № 294 від 03 червня 2020 року.

Крім того, факт проживання однією сім`єю позивача з ОСОБА_4 без зареєстрованого шлюбу в судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції підтвердили свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які підтвердили факт спільного проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Будинок АДРЕСА_1 , що входить до спадкового майна, було побудовано ОСОБА_4 та позивачем за спільні кошти, при житті чоловіка шлюбний договір між ними не укладався, поділ спільного майна подружжя не здійснювався.

А тому враховуючи вказані докази в сукупності, представник позивача вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, та просить його скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів заперечує проти задоволення апеляційної скарги в повному обсязі, вважає її незаконною та необґрунтованою, а тому такою, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що в апеляційній скарзі зазначені ті самі обставини, що встановлені та описані судом в оскаржуваному рішенні, не зазначено про жодні обставини, які не були встановлені судом, відсутні посилання на обставини, які апелянт вважає недоведеними та такими, що мають значення для вирішення справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Позивач не вказує про те, які саме висновки суду не відповідають обставинам справи, а також апеляційна скарга не містить посилання та обґрунтування наявності порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Дуля Т.В. підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили її задовольнити.

Представник відповідачів - адвокат Осадча А.В., яка приймала участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Васильків Київської області помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що засвідчено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 18 березня 2020 року виконавчим комітетом Крушинської сільської ради Васильківського району Київської області, актовий запис № 8 /т.1 а.с.12/.

З копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 02 березня 1999 року Ватутінським РУ ГУ МВС України в м. Києві, вбачається, що він виданий на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання якого було зареєстровано з 09 листопада 1989 року за адресою: АДРЕСА_2 /т.1 а.с.9-10/.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 15 серпня 1989 року був розірваний шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 /т.1 а.с.11/.

14 липня 2004 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдаровуваний) був укладений і нотаріально посвідчений договір дарування земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_4 отримав в дар від позивача земельну ділянку площею 0,061 га, розташовану по АДРЕСА_1 /т.1 а.с.15-16/.

З технічної документації із землеустрою щодо складення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд зареєстрованої Головним управлінням держкомзему у Київській області 20 липня 2011 року вбачається, що на підставі рішення Крушинської сільської ради № 185 від 06 серпня 2004 року, ОСОБА_4 отримав безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0800 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована в АДРЕСА_1 /т.1 а.с.166-170,176-184/.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 160536877 від 21 вересня 2019 року, житловий будинок загальною площею 109,9 кв.м, житлова площа - 27,8 кв.м, розташований в АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_4 /т.1 а.с.13-14/.

З технічного паспорту, інвентаризаційна справа №588, на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 , вбачається, що він виготовлений 08 лютого 2019 року на замовлення ОСОБА_4 , рік побудови житлового будинку - 2004 /т.1 а.с.17-23,171-175/.

У відповідності до довідки Крушинської сільської ради № 188 від 18 березня 2020 року, виданої громадянці ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 , в тому що вона дійсно поховала ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за власні кошти /т.1 а.с.24/.

Згідно довідки Крушинської сільської ради № 294 від 03 червня 2020 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживав, був зареєстрований в АДРЕСА_1 , з 22 березня 2019 року до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з ним проживала та вела спільне господарство ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з березня 2004 року без реєстрації місця проживання /т.1 а.с.25/.

З паспорту громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого 20 березня 1999 року Васильківським МВ ГУ МВС України в Київській області, вбачається, що він виданий на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 30 червня 1976 року зареєстроване місце проживання якої АДРЕСА_3 а.с.7-8/.

Матеріали справи містять світлини із зображенням позивача та інших осіб /т.1 а.с.124-127/.

Судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , заявлені стороною позивача, які вказали на обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 протягом 19 років, здійснення ними будівництва нового будинку і відсутності участі дітей ОСОБА_4 (відповідачів) у цьому.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Положеннями ч. 2 ст. 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

В порядку визначеному ч.2 ст. 21 СК України проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

В силу ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17 (провадження № 61-46210св18) сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19) показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18) спільна присутність на святах та пересилання коштів не можуть свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18) сам собою факт періодичного спільного відпочинку не є достатньою підставою для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Верховний Суд у постанові 02 жовтня 2019 року у справі №175/2317/16-ц вказав на те, щоу заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить установити та з якою метою і причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт… Суди не врахували того, що в поданій заяві відсутня мета встановлення юридичного факту, а саме мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне за собою правові наслідки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 490/6057/19-ц, зазначено, що у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц зроблено такі висновки:

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК) (п.41).

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини (п.43).

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (п.44).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (п.70).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21).

Згідно з ч.3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В порядку ч.ч.1,4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц)

З наведених обставин справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом позивач вказувала на те, що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу їй необхідно для визнання за нею права власності на частину житлового будинку площею 109,9 кв.м. та земельну ділянку 0,061 га розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , так як вказаний будинок побудований в період спільного проживання, і відповідно є об`єктом спільної сумісної власності її та померлого ОСОБА_4 .

Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, що вказаний житловий будинок був побудований за залученням коштів позивача, так як матеріали справи не містять доказів на підтвердження цих обставин. Також матеріали справи не містять даних на підтвердження факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю між вказаними особами. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. При цьому слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що через відсутність опису світлин та обставин, за яких такі зроблені, суд позбавлений можливості встановити осіб та обставин, наявні на фото.

А отже вказані позивачем обставини та надані нею докази не можуть свідчити про те, що між нею та ОСОБА_4 склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

При цьому твердження позивача наведені в апеляційні скарзі про будівництво будинку за готівкові кошти, що були спільною власністю слід визнати безпідставними, оскільки, в матеріалах справи відсутні дані про внесення спільних коштів і, зокрема коштів позивача.

Також з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка площею 0,061 га була набута ОСОБА_4 на підставі договору дарування укладеного з позивачем. А отже вказаний об`єкт нерухомого майна, виходячи з положень СК України, відноситься до особистої приватної власності і не може бути віднесений до об`єкту спільної сумісної власності осіб, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання спірного будинку та земельної ділянки об`єктам спільної сумісної власності відповідає обставинам справи, зібраним доказам та вимогам чинного законодавства і підстав для скасування рішення суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Враховуючи, що при зверненні до суду з позовом позивач вказувала єдиною метою встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу - для визнання за нею права власності на частину будинку та земельної ділянки, що не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи, то відсутня мета для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в судовому порядку, так як вказаний факт не є таким, що має юридичне значення, від нього не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав позивача. А отже відсутнє порушене право позивача, яке б підлягало захисту в судовому порядку.

Таким чином, сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що вказані доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, та не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог та вимог апеляційної скарги, судові витрати понесені позивачем компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 29 липня 2024 року.