Справа № 201/9052/23
Провадження № 2/201/420/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2024 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі:

головуючого судді Батманової В.В.

з секретарем судового засідання Турбаївською М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко Віолетта Вячеславівна про розірвання договору та скасування рішення про державну реєстрацію права власності

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко Віолетта Вячеславівна про розірвання договору та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

В обґрунтування позовних вимог було вказано, що за договором купівлі-продажу житлового будинку від 29.11.2021, укладеним між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець), посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. за реєстровим № 4048, продавець передав у власність покупця житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 75,6 кв.м., житловою площею 49,6 кв.м., а покупець прийняв за обумовлену грошову суму. Пунктом 5 вказаного договору передбачено, що продаж будинку вчиняться за 670 000,00 грн. та містить застереження про усне отримання продавцем грошей до підписання цього договору.

Однак це не відповідає дійсності, оскільки у відповідачки були відсутні грошові кошти на придбання нерухомого майна. Відтак у день підписання основного договору між сторонами було укладено додатково договір позики на суму 74 500 доларів США, посвідчений у того ж самого приватного нотаріуса Шрамко В.В. за реєстровим № 4047, а також нотаріусом було виготовлено проект договору іпотеки у забезпечення виконання зобов`язань щодо набутого нерухомого майна, який нотаріально не посвідчений. Проте містить вказівку відповідачки «дотримуватись даного іпотечного договору і укласти його нотаріально», дата укладання 29.11.2021 та підписи свідків: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Пунктом 2 договору позики передбачено повернення позики готівкою частками: в період з 30.11.2021 по 30.05.2022 щомісячно в розмірі 500 доларів США, решта суми 71 500 доларів США - сплачуються рівними частками в період з 01.06.2022 по 29.11.2024. Всього відповідачка розрахувалася у розмірі 4 000 доларів США.

За договором купівлі-продажу продавець ОСОБА_1 , від покупця ОСОБА_2 при підписанні договору жодних грошових коштів не отримував. Дані обставини підтверджуються тим, що на суму вартості проданого будинку в момент підписання договору купівлі продажу було укладено договір позики на суму 74 500 доларів США.

Станом на день звернення з позовом відповідачка розрахувалася лише у розмірі 4 000 доларів США та припинила виплачувати починаючи з 24.02.2022, про що свідчать також скріншоти листування у меседжері «Vіbег» та ухиляється від остаточного розрахунку та виплати залишку вартості за придбане нерухоме майно.

У зв`язку з викладеним позивач просить суд розірвати договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 29.11.2021 між продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., зареєстровано в реєстрі за № 4048. Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , загальною площею 75,6 кв.м., в тому числі житловою площею 49,6 кв.м., (номер відомостей про речове право: 45334572, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Відповідач скористався правом на подання відзиву в якому заперечувала проти задоволення позову посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, відтак просила відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача під час розгляду справи позов підтримав в повному обсязі. Для проведення судових дебатів двічі до суду не з`явився. При дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, причина неявки суду не відома. Жодних заяв та клопотань з цього приводу суду не надавав.

Представник відповідача під час розгляду справи просив відмовити у задоволенні позов, в подальшому надав заяву про розгляд справи в його відсутності на підставі наданих доказів, відзиву та інше.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши думки сторін, матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Судом встановлено, що 29.11.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., зареєстровано в реєстрі за № 4047.

Відповідно до п. 1 договору позики позикодавець позичив позичальнику 74 500 (сімдесят чотири тисячі п`ятсот) доларів США, що за домовленістю сторін на момент укладання цього договору еквівалентно 2 005 540 грн. 00 коп. (два мільйони п`ять тисяч п`ятсот сорок гривень 00 копійок). Позичальник підтверджує факт повного одержання грошей у повній кількості від позикодавця до моменту підписання сторонами цього договору.

Після чого, 29.11.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі- продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4048.

Відповідно до п. 1 Договору купівлі-продажу за цим договором продавець передає нерухоме майно покупцю, а покупець приймає нерухоме майно, сплачує за нього обговорену грошову суму.

Згідно п.5 Договору купівлі-продажу продаж нерухомого майна за домовленістю сторін вчиняється за 670 000 грн. 00 коп. (шістсот сімдесят тисяч гривень 00 копійок), які за усною інформацією сторін продавець отримав повністю від покупця до підписання нього договору. Сторони повідомляють, що розрахунок між ними виконано згідно Постанови Національного банку України № 148 від 29.12.2017.

Відповідно до п.6 Договору купівлі - продажу продавець своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за придбане нерухоме майно отримання від Покупця грошей в сумі 670 000 грн. 00 коп. (шістсот сімдесят тисяч гривень 00 копійок) та відсутність з боку продавця по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру.

Отже з наведеного вбачається, що на момент укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,0598 га розрахунки між сторонами проведені у повному обсязі, жодних претензій фінансового характеру позивач до відповідача не має, про що свідчить підпис продавця на договорі купівлі - продажу.

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягни згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з положеннями частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В Постанові Велика Палата Верховного Суду від 08 вересня 2020 року по справі № 916/667/18 (Провадження № 12-145гс19) викладена наступна правова позиція «Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що договір купівлі-продажу є консенсуальном договором. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Вислів у цій нормі «передає або зобов`язується передати», «приймає або зобов`язується прийняти» не означає, що договір купівлі-продажу може бути реальніш або консенсуальним за вибором сторін, залежно від того, чи визначили сторони в договорі, що продавець передає майно, чи що він зобов`язується його передати. Натомість це означає, що договором може бути передбачено виконання зобов`язання, що виникає з договору купівлі-продажу, одночасно з укладенням договору або в майбутньому.

При цьому ані реальним, ані консенсуальним договором не передбачається виконання зобов`язання, що виникає з договору, в минулому.

Водночас відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Суд критично ставиться до посилань позивача на постанови Верховного Суду України оскільки, у постанові від 26 січня 2021 року по справі №522/1528/15-ц (п. 68) Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються виходячи з конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права, отже у разі посилання на практику Великої Палати Верховного Суду повинне бути ідентичне сходження предмету спору та їх обставин, що наразі відсутнє.

Також судом не знайдено підстав порушення норм матеріального права, зокрема постанови Кабінету міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень», що слугували би підставою для скасування реєстрації.

Разом із тим ст. 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві гаку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання і грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Дана стаття не розмежовує суми, які видаються готівкою або у безготівковій формі. Така обставина регулюється домовленістю сторін.

Позивач в своїй позовній заяві не надав жодних доказів, які підтверджують відсутність проведення розрахунку за придбане майно, а посилається лише на невиконання відповідачем умов договору позики, що саме по собі не може бути підставою для розірвання договору купівлі - продажу нерухомого майна.

За таких обставин, аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, та правові норми, що їх регулюють, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для розірвання договору, скасування рішення про державну реєстрацію та, відповідно, для задоволення позову.

На підставі викладеного, ст. ст. 203, 205, 234, 1046 ЦК України, Закону України «Про іпотеку», постанови Кабінету міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень », керуючись ст. ст. 4,12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко Віолетта Вячеславівна про розірвання договору та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Батманова