Провадження № 2-о/357/334/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2024 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий суддя - Цукуров В.П.,

секретар судового засідання - Чайка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Біла Церква Київської області заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Білоцерківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2024 року ОСОБА_1 (надалі за текстом - «Заявник»), через свого представника, звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Алушта Автономної Республіки Крим, що на даний час є тимчасово окупованою територією, помер її батько - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після його смерті було видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 18.04.2024 року.

Отримання свідоцтва про смерть в органах РАЦС Міністерства юстиції України є неможливим, оскільки зареєструвати факт смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану України - неможливо. Єдиним шляхом його отримання та захисту прав Заявника є звернення до суду.

За таких обставин Заявник просила встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Алушта, Кримської області, Української РСР, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Алушта Автономної республіки Крим у віці 51 рік.

Відповідно до ч.2 ст. 317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду.

05.08.2024 року судом відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні (а.с. 26).

06.08.2024 року у судове засідання Заявник/її представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 28). На телефонні дзвінки секретаря судового засідання не відповідали, про що складено відповідну довідку (а.с. 35). До канцелярії суду засобами електронного зв`язку представником Заявника подано заяву про розгляд даної справи без її участі (а.с. 31-32).

06.08.2024 року у судове засідання представник заінтересованої особи - Білоцерківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

З огляду на те, що відповідно до вищенаведеної ч.2 ст.317 ЦПК України справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду, суд вважає за можливе провести розгляд даної справи за указаною явкою її учасників.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що заявлені вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено наступні обставини та зміст спірних правовідносин.

Заявник є донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 22.02.2003 року відділом реєстрації актів про народження міста Сімферополь Автономної Республіки Крим, актовий запис за №477 (а.с. 19).

До матеріалів заяви про встановлення факту додано копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 18.04.2024 року, виданого окупаційною адміністрацією російської федерації, відповідно до якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Алушта Автономної Республіки Крим Трифонов Анатолій Леонідович - помер (а.с. 16).

Будь-яких інших доказів на підтвердження факту смерті ОСОБА_2 до матеріалів зави додано не було.

Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі.

Таким чином, під час розгляду даної категорії справ необхідно враховувати висновки Європейського суду з прав людини у відповідних справах, у тому числі - проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), Європейський суд з прав людини наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної сторони.

Такий висновок Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні приписів ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у їх сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку ст.317 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Посилання заявника на застосування «намібійського винятку» не дає підстав для висновку, що факт смерті може підтверджуватися лише документами, виданими органами на непідконтрольній території України. Заявник зобов`язаний надати суду також й інші докази, які не отримані від органів тимчасово окупованої території. Такими доказами можуть бути пояснення свідків, фототаблиці тощо. Розгляд судових справ про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України повинен відбуватися за загальними правилами здійснення цивільного судочинства з врахуванням окремих винятків, їй притаманних, а отже, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20.12.2018 року у справі №707/1607/16-ц.

Утім Заявник, на підтвердження факту смерті ОСОБА_2 , окрім копії свідоцтва про смерть, виданого окупаційною адміністрацією російської федерації, будь-яких інших доказів не надає.

Судом також враховано, що відповідно до наданої Заявником копії свідоцтва про смерть, нібито смерть ОСОБА_2 наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 , при цьому саме свідоцтво видано 18.04.2024 року, тобто через 4 роки після нібито його смерті. Будь-яких пояснень з цього приводу ані Заявником, ані його представником суду не надано.

Також судом враховано вік ОСОБА_2 на момент нібито його смерті, а саме - 51 рік, тобто такий, що не є похилим.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що вимоги заяви ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки вони є необґрунтованими та не підтвердженими відповідними документами.

На підставі викладеного та керуючись ст.17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» та керуючись ст.ст.293 ч.5, 315 п.8 ч.1, 317, 319, ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - Білоцерківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заявник - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 . РНОКПП: НОМЕР_3 .

Третя особа - Білоцерківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ): місцезнаходження: 09100, місто Біла Церква, вулиця Ярослава Мудрого, будинок 24. Код .

Повне судове рішення складено 06.08.2024 року в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя В. П. Цукуров