КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Мережко М.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою адвоката Василюка Іллі Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року, постановлену під головуванням судді Кордюкової Ж.І.,

у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик Марії Олексіївни про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , в якому зареєстровані малолітні діти, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Фесик М.О. звернулась до суду із поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника.

Вимоги заяви мотивує тим, що 04 лютого 2021 року Голосіївським районним судом міста Києва видано виконавчий лист №752/24739/19 про стягнення заборгованості в розмірі 876 525,00 гривень та судового збору у розмірі 12 900,00 гривень з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

04 листопада 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Фесик М.О. відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 по примусовому виконанню вищевказаного виконавчого листа.

З 04 листопада 2021 року вживались заходи щодо виявлення та розшуку майна боржника, в тому числі направлено вимогу про надання боржником декларації про доходи та майно (разом із відкриттям виконавчого провадження), направлено запити до банківських установ щодо відкритих рахунків боржника та наявності грошових коштів на таких рахунках, до МВС щодо наявності транспортних засобів на праві власності боржника, до ДФС щодо наявності заробітної плати чи інших доходів фізичної особи, накладено арешти на все майно боржника (загальний арешт).

Внаслідок вчинення виконавчих дій установлено відсутність транспортних засобів, грошових коштів чи іншого рухомого майна боржника достатнього для задоволення вимог стягувача у виконавчому провадженні НОМЕР_2.

У боржника на праві власності наявне нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 .

14 лютого 2023 року виконавцем направлено на адресу боржника вимогу з`явитись та надати 27 лютого 2023 року о 13:30 годині доступ до вищевказаного нерухомого майна для перевірки майнового стану боржника.

27 лютого 2023 року виїхавши на місце за адресою квартира АДРЕСА_1 , виконавцем виявлено, що двері вказаної квартири зачинені, ніхто не відповідає на численні дзвінки та боржником було проігноровано вимоги приватного виконавця.

06 березня 2023 року від представника боржниці надійшла заява про долучення документів до матеріалів виконавчого провадження, в якій зазначалось про необхідність одержання згоди органу опіки та піклування для подальшої реалізації об`єкта нерухомого майна, в якому зареєстровані діти. До вказаної заяви долучено довідку з реєстру територіальної громади міста Києва, згідно якої 27 лютого 2023 року задекларовано місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 малолітньої особи - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

06 березня 2023 року на адресу виконавця надійшла скарга представника боржниці від 27 лютого 2023 року на дії приватного виконавця щодо направлення боржниці вимоги від 14 лютого 2023 року, в якій зазначалось, що вказану вимогу ОСОБА_1 отримала 23 лютого 2023 року.

Відтак, боржниця у виконавчому провадженні НОМЕР_2, одержавши вимогу приватного виконавця та будучи обізнаною щодо запланованих виконавчих дій по перевірці її майнового стану, діючи умисно та цілеспрямовано з метою перешкоди та/або унеможливити майбутнє виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/24739/19 про стягнення з неї заборгованості, вчинила дії по реєстрації місця проживання малолітньої особи в об`єкті нерухомого майна, належного їй на праві власності.

10 березня 2023 року виконавцем повторно направлено вимогу боржниці надати доступ до майна для проведення перевірки її майнового стану. Вказану вимогу в черговий раз проігноровано та 22 березня 2023 року складено акт, яким засвідчено повторний недопуск до майна боржника приватного виконавця.

13 липня 2023 року приватному виконавцю вдалося потрапити до квартири боржниці, провести опис та арешт нерухомого майна.

Зазначає, що наявність виконавчого провадження та невиконаних зобов`язань боржниці за рішенням суду, обізнаності боржниці згідно заяви свого представника із запланованими діями приватного виконавця спрямованими на виконання рішення суду та зазначення про необхідність одержання дозволу органів опіки та піклування, реєстрація малолітньої особи в квартирі боржниці саме в день проведення перевірки майнового стану за адресою даної квартири, зняття з реєстрації місця проживання дитини з матір`ю та перереєстрація місця їх проживання за квартирою боржниці - свідчить про виключну мету недобросовісного перешкоджання вказаними діями виконанню рішення суду.

Звертає увагу, що під час опису нерухомого майна приватним виконавцем Фесик М.О. здійснено огляд квартири, проведено бесіду із боржницею під час опису, в якій вона повідомила, що в квартирі проживає сама, та що до неї фізично не вселяються інші особи, про що складено відповідний акт виконавця.

Мотивуючи наведеним, просить суд надати дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно боржниці у виконавчому провадженні НОМЕР_2 ОСОБА_1 , а саме квартиру АДРЕСА_1 , в якій зареєстровано місце проживання малолітньої дитини.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року подання задоволено. Надано дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , квартиру АДРЕСА_1 , в якій зареєстроване місце проживання малолітньої дитини.

Не погодившись з постановленою ухвалою, адвокатом Василюком І.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що справжність викладеного в Акті приватного виконавця від 13 липня 2023 року не засвідчено жодною іншою сторонньою особою, складено одноособово, відтак не може визнаватись достовірним та достатнім доказом.

У свою чергу боржницею надіслано зауваження від 04 серпня 2023 року на вказаний акт приватного виконавця, що долучені до матеріалів виконавчого провадження, де спростовувала наведені в Акті приватного виконавця від 13 липня 2023 року факти та зазначила про їх недостовірність. Вказувала, що разом із нею проживає її онука та її малолітня дитина.

Стверджує, що акт приватного виконавця від 13 липня 2023 року складено на власний розсуд приватним виконавцем, відтак не може бути визнаний судом належним доказом того, що боржниця мешкає одна, оскільки такий висновок не підтверджується іншими доказами та матеріалами справи.

Відтак, висновок суду про те, що боржниця проживає у спірній квартирі одна, а вселення не відбулось та те, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 не є постійним місцем проживання ОСОБА_4 та її доньки ОСОБА_3 , спираючись лише на акт від 13 липня 2023 року, що складено в одноособовому порядку, є таким, що не відповідає дійсності та не підтверджений належними доказами, є результатом неправильної оцінки доказів судом.

Вказує, що судом безпідставно не взято до уваги пояснення боржниці щодо необхідності постійного догляду за боржницею через похилий вік та діагностовані хвороби, в результаті чого потребує догляду та допомоги, яку надає їй онука, яка мешкає зі своєю бабусею разом з правнучкою - малолітньою дитиною. Ані ОСОБА_1 , ані її онука не мають у власності іншого нерухомого майна, як це повідомлялось у відзиві на подання виконавця, отже висновок суду про те, що квартира не є єдиним місцем їх постійного проживання не підтверджується жодними доступним та належним доказом.

Звертає увагу, що звернення стягнення на нерухоме майно відбувається в останню чергу. Відтак, виконавцю потрібно було довести факт того, що у боржниці недостатньо грошових коштів або рухомого майна, за рахунок яких можна задовольнити вимоги стягувача.

Уважає, що на час розгляду подання приватним виконавцем не подано достатньо доказів наявності чи відсутності в боржниці рухомого майна чи інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, також суду не подано достатньо доказів вжиття приватним виконавцем всіх необхідних заходів для встановлення інформації наявності чи відсутності у боржниці коштів чи рухомого майна достатніх для задоволення вимог стягувача.

Судом не досліджено правомірності звернення приватного виконавця до суду із оскаржуваним поданням та відсутності права суду в стадії виконання рішення суду про стягнення боргу на підставі своєї ухвали замінювати (підміняти) дозвіл органу опіки та піклування.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення. Таким чином, законодавцем не передбачено можливість суду вирішити питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно, право суду надати дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно, право користування яким мають неповнолітні діти, всупереч положенням «Порядку провадження органами опіки та піклування, пов`язаною із захистом прав дитини», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року.

Уважає помилковими висновки приватного виконавця про те, що він має право звертатись до суду із такою заявою в порядку статті 435 ЦПК України. Вказує, що положення статті 435 ЦПК України регулюють вирішення судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочення або розстрочення виконання рішення суду та встановлення чи зміни способу або порядку його виконання.

Вказує, що згідно пункту 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішення, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини 1 статті 37 Закону.

Норми чинного законодавства не надають право суду на стадії виконання рішення суду про стягнення боргу на підставі своєї ухвали замінювати (підміняти) дозвіл органу опіки та піклування на реалізацію житла, в якому зареєстровані діти, оскільки питання щодо порушення прав особи на користування житлом носять ознаки спору.

Окрім цього, чинним ЦПК України не передбачено право суду замінювати відмову у наданні дозволу органу опіки та піклування щодо доцільності надання дозволу на реалізацію майна, в якому зареєстрована неповнолітня дитина.

Уважає, що судом невірно взято до уваги Акт приватного виконавця від 13 липня 2023 року, як достовірний та достатній доказ, на підставі якого зроблені неправильні висновки, що мають критичне значення для справи.

Зазначає, що в порушення норм процесуального права судом необґрунтовано відхилено клопотання боржника про повернення без розгляду подання виконавця, оскільки ознайомлення представника боржника з матеріалами справи відбулось вже після подання такого клопотання і після судового засідання, на якому воно було проголошено.

Зазначає, що направлення кореспонденції на адресу, вказану у виконавчому листі, не відповідає чинним нормам ЦПК України, а саме частині 2 статті 183 ЦПК України, щодо повідомлення сторони. В свою чергу приватному виконавцю повідомлялось, що за адресою: АДРЕСА_3 , боржниця не має ані права власності, ані права користування та не отримує жодної кореспонденції, зазначалась адреса для листування: АДРЕСА_2 , на яку не направлено копію подання приватного виконавця.

Вказує, що судом першої інстанції не надано оцінку тому, чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок реєстрації та вселення у спірне приміщення ОСОБА_4 та її доньки ОСОБА_3 та чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання.

Мотивуючи наведеним, просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року.

29 травня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. на апеляційну скаргу адвоката Василюка І.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 .

Вказує, що не погоджується із доводами апеляційної скарги, уважає її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Вказує, що акт, у якому зафіксовано інформацію про те, що боржниця проживає сама, складено у додаток до постанови про опис та арешт квартири боржника, яку підписано понятими Пойдою І.В. та Лазарчуком А.О. та відповідно усі вказані дані зазначені у Акті від 13 липня 2023 року та постанові про опис та арешт майна від 13 липня 2023 року були складені у той самий час.

Звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26 жовтня 2021 року у справі №755/12052/19, в якій наголошується про те, що у разі реєстрації боржником у спірній квартирі малолітніх/неповнолітніх дітей під час виконавчого провадження житлові права на квартиру у таких дітей не виникають, відтак у такому випадку державний (приватний) виконавець не повинен отримувати дозвіл органу опіки та піклування на примусову реалізацію житлової нерухомості.

Відтак, у малолітньої особи, зареєстрованої у квартирі боржниці, житлових прав на квартиру не виникало, оскільки її було зареєстровано у цій квартирі під час уже вчинення активних дій щодо звернення стягнення на квартиру ОСОБА_1 і тому вказані дії щодо такої реєстрації і були визнані судом першої інстанції недобросовісними.

Вказує, що згідно відповіді Шевченківської районної адміністрації №109-1930 від 29 березня 2024 року убачається, що малолітня особа ОСОБА_3 та її матір ОСОБА_4 , які зареєстровані на теперішній час у квартирі боржника, станом на 23 лютого 2023 року були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_4 , разом із ОСОБА_7 - батьком малолітньої дитини, згідно витягів з ДРАЦС, наданих приватним виконавцем.

Відтак, судом першої інстанції правильно та повно встановлено обставини справи, зроблено вірний висновок, що вселення у спірне приміщення боржника ОСОБА_4 та її доньки ОСОБА_3 фактично не відбулось, а зазначена квартира не є єдиним місцем її постійного проживання.

Вказує, що приватним виконавцем у межах виконавчого провадження було здійснено усі необхідні дії щодо виявлення грошових коштів та іншого майна боржника, на яке можливо звернути стягнення для погашення заборгованості перед стягувачем. Внаслідок вжитих заходів установлено відсутність транспортних засобів, грошових коштів чи іншого рухомого майна боржника, достатнього для задоволення вимог стягувача у виконавчому провадженні НОМЕР_2.

З огляду на викладене, єдиним майном боржниці, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості у межах виконавчого провадження НОМЕР_3, є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 .

Зазначає, що приватним виконавцем направлено запит про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна боржниці, а саме квартири АДРЕСА_1 , в якій зареєстрована малолітня особа - ОСОБА_3 , 2010 року народження, що належить на праві власності боржниці ОСОБА_1 .

У відповідь на запит Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією (органом опіки та піклування) відмовлено у наданні дозволу на примусову реалізацію зазначеної квартири.

Відтак, з метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відмови органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, права власності або права користування яким мають діти, виконавець звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка розглянута в порядку, встановленому статтею 435 ЦПК України.

Твердження скаржниці про те, що суд першої інстанції нібито "замінив (підмінив)" дозвіл органу опіки та піклування на реалізацію житла, слід уважати безпідставними та такими, що суперечать чинному законодавству та судовій практиці.

Щодо належного повідомлення боржника вказує, що згідно частини 1 статті 28 Закону України "Про виконавче провадження" усі документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їх адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Вказує, що від ОСОБА_1 жодних заяв про зміну місця проживання не надходило.

Посилається на зловживання боржником процесуальними правами, оскільки скаржник штучно зловживає своїми правами з метою затягування процесу виконання рішення суду приватним виконавцем Фесик М.О.

Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу - без змін.

В судовому засіданні адвокат Коваль Р.О., який діє в інтересах приватного виконавця Фесика М.О., заперечував проти задоволення апеляційної скарги пославшись на її необґрунтованість.

Від адвоката Лушкіна П.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_2 , надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки не повідомляли.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Коваль Р.О., який діє в інтересах приватного виконавця Фесика М.О., розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольнивши подання приватного виконавця, суд першої інстанції вказав, що квартира за адресою АДРЕСА_5 , не є постійним місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки боржниця повідомила приватного виконавця Фесик М.О., що проживає одна, що відображено в акті від 13 липня 2023 року.

Суд зазначив, що реєстрація неповнолітньої особи в квартирі боржниці, яка належить їй на праві власності і яка не пов`язана з боржницею найближчим ступенем спорідненості, після вчинення виконавцем дій по накладенню арешту на нерухоме майно боржниці, свідчить про недобросовісність дій останньої та про невиконання нею свого обов`язку утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання судового рішення, що, в свою чергу, порушує права стягувача у виконавчому провадженні.

Суд врахував ступінь родинних зв`язків між ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та боржником ОСОБА_1 (4 група спорідненості по прямій лінії), та зазначив, що остання не має обов`язку забезпечувати захист прав неповнолітньої особи на житло, оскільки такий обов`язок покладається на батьків дитини.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає про таке.

З матеріалів справи установлено, що постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2021 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 18 січня 2023 року, частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, переданих за попередніми договорами. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 876 525,00 гривень та судовий збір у розмірі 12 900,00 гривень.

В решті позову відмовлено (том 1 а.с. 121-128, том 2 а.с. 122-127).

04 лютого 2021 року Голосіївським районним судом міста Києва на виконання постанови Київського апеляційного суду від 21 січня 2021 року видано виконавчий лист №752/24739/19 (том 3 а.с. 6).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Фесик М.О. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №752/24739/19 від 04 лютого 2021 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 876 525,00 гривень та судовий збір у розмірі 12 900,00 гривень (том 2 а.с. 138-139, 172-173, том 3 а.с. 7).

04 листопада 2021 року приватним виконавцем у виконавчому провадженні НОМЕР_2 прийнято постанови про стягнення з боржника основної винагороди, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про арешт майна боржника, про арешт коштів боржника (том 3 а.с. 9-16).

Відповідно до даних інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №283025052 від 04 листопада 2021 року убачається, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину (том 3 а.с. 18).

Відповідно до даних відповіді Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві №31/26-11936 від 24 листопада 2021 року убачається, що згідно бази даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів станом на 19 листопада 2021 року за громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , автомобілі не зареєстровані (том 3 а.с. 31).

Згідно даних повідомлень АТ "СБЕРБАНК" та АТ "АЙБОКС БАНК" ОСОБА_1 не є клієнтом вказаних банків (том 3 а.с. 26,29).

27 лютого 2023 року приватним виконавцем складено акт про те, що останньою здійснено вихід за місцем знаходження майна боржниці, а саме АДРЕСА_6 , з метою опису та арешту нерухомого майна. Двері зачинено, на неодноразові спроби достукатись та додзвонитись двері ніхто не відчинив (том 3 а.с. 163).

Відповідно до даних відповіді відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації №100/39-325 від 23 березня 2023 року убачається, що за адресою АДРЕСА_5 зареєстровані:

- власник квартири ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 09 серпня 2021 року по теперішній час;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 27 лютого 2023 року по теперішній час;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 27 лютого 2023 року по теперішній час (том 3 а.с.167).

13 липня 2023 року у виконавчому провадженні прийнято постанову про арешт та опис майна боржника ОСОБА_1 - квартири загальною площею 43,6 кв.м, що складається з двох кімнат за адресою: АДРЕСА_5 (том 3 а.с. 169).

Відповідно до змісту акту приватного виконавця від 13 липня 2023 року убачається, що приватним виконавцем здійснено вихід за місцем розташування нерухомого майна боржниці. Під час візиту в під`їзд житлового будинку приватний виконавець разом із представником стягувача зустріли сусідку боржниці, яка проживає в сусідній по поверсі квартирі. Сусідка повідомила, що ОСОБА_1 більшу частину часу проводить вдома у зв`язку із станом здоров`я та проживає у квартирі сама. Також зазначено, що при спілкуванні із боржницею, у відповідь на запитання з ким проживає боржник, та коли приїдуть інші співмешканці, зареєстровані у квартирі, боржниця повідомила, що проживає сама (том 3 а.с. 171).

Відповідно до листа Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 08 серпня 2023 року убачається, що органі опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації відмовило у наданні дозволу на примусову реалізацію квартири за адресою: АДРЕСА_5 , де зареєстрована малолітня ОСОБА_3 , 2010 року народження, що належить на праві власності боржнику - ОСОБА_1 (том 4 а.с. 184-185).

Відповідно до даних витягу з державного реєстру актів цивільного стану щодо ОСОБА_3 убачається, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (а.с. 23-25).

Батьками ОСОБА_9 є ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , що підтверджується даними витягів з державного реєстру актів цивільного стану №0, №9 (том 4 а.с. 27-33)

Відповідно до даних витягу з державного реєстру актів цивільного стану №7 убачається, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (том 4 а.с. 17)

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із частиною 5 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Частинами 3 та 4 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставленого третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень не допускається. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав, інших прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке належить дитині, а у випадках, визначених законом, - також щодо нерухомого майна, право користування яким належить дитині, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до абзацу 10 пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із такими документами (в електронній або паперовий формі): у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.

У пункті 30 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц.

У постанові від 26 жовтня 2021 року у справі № 755/12052/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на відміну від виконання судових рішень, які безпосередньо передбачають звернення стягнення на конкретно визначене житлове приміщення у конкретно визначений спосіб, для інших судових рішень, які передбачають загальне право стягнення боргу (в тому числі солідарного) з боржника (його поручителя) на визначену суму зобов`язань, отримання державним виконавцем відповідного дозволу органу опіки та піклування є обов`язковим в силу самого факту існування права власності або права користування неповнолітньої дитини щодо нерухомого майна, яке реалізується в рамках виконавчого провадження. Захист відповідних прав неповнолітньої дитини забезпечує орган опіки та піклування в межах своїх повноважень, приймаючи рішення про надання зазначеного дозволу або відмову у наданні зазначеного дозволу державному виконавцю, а також суд у випадку звернення до нього уповноваженої особи щодо дій державного виконавця та/або органу опіки та піклування. Отже, державний чи приватний виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

Згідно пункту 68 вище вказаної постанови наведено висновки про те, що повноваження державного виконавця не мають того характеру та обсягів, які має суд, зокрема, в межах цивільного процесу. Обов`язки і права виконавців, закріплені у статті 18 Закону «Про виконавче провадження» не відповідають широті повноважень та обов`язків суду, передбачених ЦПК України для вирішення судових спорів. Як приклад, можна навести статтю 19 СК України, яка передбачає право суду не погодитись з висновками органу опіки та піклування. Тоді як законодавство України, зокрема Закон про виконавче провадження, такими повноваженнями державного виконавця не наділяє. Також, наприклад, державний виконавець позбавлений можливості встановлювати чи є у власності неповнолітніх дітей, місце проживання яких зареєстроване у квартирі, яка підлягає реалізації в рамках виконавчого провадження, інше житлове приміщення, чи мають вони право користування іншим житловим приміщенням. Для вирішення подібних питань державний виконавець і має звертатись до органів опіки та піклування для отримання відповідного дозволу, який має враховувати найкращий захист прав неповнолітніх дітей.

У відповідності до частини 6 статті 431 ЦПК України за заявою особи, на користь якої ухвалено рішення, суд з метою забезпечення виконання рішення суду може вжити заходів, передбачених статтею 150 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1-3 статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

При цьому приватний виконавець у межах наданих йому Законом України "Про виконавче провадження" та статтею 435 ЦПК України повноважень, у разі неможливості виконання судового рішення, не позбавлений права звертатися до суду із заявою (поданням) про зміну способу та порядку його виконання.

Слід також звернути увагу на те, що чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Проте виконавець в силу приписів частини 1, пункту 1 частини 2, пунктів 3, 6, 22 частини 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.

При цьому дбати про дітей та їх інтереси мають насамперед батьки, а держава охороняє інтереси дітей при вчиненні саме батьками дій, які можуть нашкодити інтересам дітей.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із такого.

З матеріалів справи установлено, що під час виконання виконавчого провадження приватним виконавцем не виявлено ані коштів на рахунках боржниці, ані рухомого майна, зареєстрованого праві власності за боржницею за рахунок якого можна виконати рішення.

Відтак, приватний виконавець, користуючись правами та повноваженнями, визначеними Законом України "Про виконавче провадження", звернувся до суду із відповідною заявою про звернення стягнення на нерухоме майно.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що звернення стягнення на нерухоме майно відбувається в останню чергу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами частин 1, 6 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, у якому фактично проживає боржник.

З матеріалів справи установлено, що у боржниці відсутнє будь-яке інше майно за рахунок якого можливе виконання рішення суду. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відтак, вимога приватного виконавця про звернення стягнення на нерухоме майно боржниці ОСОБА_1 відповідає положенням Закону України "Про виконавче провадження".

Доводи апеляційної скарги про те, що приватним виконавцем не доведено відсутності у боржниці іншого майна чи грошових коштів, колегія суддів відхиляє, оскільки такі спростовуються даними відповідей банківських установ про відсутність відкритих рахунків на ім`я боржниці, а також відповіді сервісного центру МВС про відсутність зареєстрованих за боржницею будь-яких транспортних засобів.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення боржника про наявність виконавчого провадження та не направлення подання на адресу боржниці колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону України "Про виконавче провадження" копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Із виконавчого листа №752/24739/19, виданого 04 лютого 2021 року Голосіївським районним судом міста Києва на виконання постанови Київського апеляційного суду від 21 січня 2021 року убачається, що адресою боржника зазначено: АДРЕСА_7 .

З матеріалів справи убачається, що вся кореспонденція у виконавчому провадженні направлялась боржниці на адресу, вказану у виконавчому листі, а саме: АДРЕСА_7 (том 3 а.с. 6).

Відповідно до даних накладної №392 копію подання приватного виконавця направлено ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_7 (том 3 а.с.174).

Матеріали справи не містять відомостей про те, що боржниця у виконавчому провадженні на виконання вимог статті 28 Закону України "Про виконавче провадження" зверталась до приватного виконавця із відповідною заявою про зміну свого місця проживання.

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення боржниці про наявність та рух виконавчого провадження, оскільки приватний виконавець діяв відповідно до вимог статті 28 Закону України "Про виконавче провадження".

Щодо доводів апеляційної скарги в частині зміни виконавцем порядку виконання рішення, суд зазначає про таке.

Відповідно до частин 1, 6 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Установлено, що за боржницею зареєстроване нерухоме майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_5 , у якій зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 09 серпня 2021 року по теперішній час; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 27 лютого 2023 року по теперішній час; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 27 лютого 2023 року по теперішній час.

Відповідно до частини 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Згідно частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 29 червня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядку реалізації майна), у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, заявка на реалізацію арештованого майна подається разом із копією дозволу органів опіки та піклування або відповідним рішенням суду (в електронній або паперовий формі).

У пункті 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція з організації примусового виконання рішень), у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини 1 статті 37 Закону.

Отже, враховуючи вимоги Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення Інструкції з організації примусового виконання рішень і Порядку реалізації арештованого майна, державний виконавець або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, які, зокрема, додаються до заяви на реалізацію арештованого майна.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від ід 25 листопада 2019 року в справі № 718/482/15-ц (провадження № 61-16089св19) від 10 жовтня 2019 року в справі №751/15667/15-ц (провадження № 61-12151св19).

З наведеного вбачається, що передача на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без дозволу органу опіки та піклування або відповідного рішення суду є неможливою.

Разом із тим, чинним законодавством України не визначено порядку надання органом опіки та піклування згоди на примусову реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Особливістю примусової реалізації майна в межах виконавчого провадження з метою забезпечення виконання судового рішення є те, що власник майна не є заінтересованою в його реалізації особою й, відповідно, свою волю не виявляє. Продаж такого майна ініціюється державним або приватним виконавцем через спеціальну установу, при цьому зацікавленою особою виступає є стягувач у виконавчому провадженні, а не боржник. Разом з тим, стягувач не має права вчиняти дії, пов`язані з передачею майна боржника на примусову реалізацію. В свою чергу боржник, як зазначалося, не є зацікавленою особою, що має наслідком ухилення його від звернення до органів опіки та піклування за отриманням дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти. В той же час, чинним законодавством не передбачено механізмів зобов`язання батьків або осіб, які їх замінюють, отримувати такий дозвіл у примусовому порядку.

Разом із тим, виконавець в силу приписів частини 1, пункту 1 частини 2, пунктів 3, 6, 22 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний та має право вживати всіх необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішення, в тому числі й одержувати всі необхідні дозволи для проведення виконавчих дій.

Тобто державний чи приватний виконавець повинен звернутися до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на реалізацію житлової нерухомості, право на користування яким мають діти.

У випадку відмови органу опіки та піклування виконавець, з метою виконання судового рішення та забезпечення дотриманням прав дітей, повинен звернутися до суду.

Пункт 1 частини 5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Частиною 8 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Під час розгляду заяви (подання) суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення; чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання; чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання; яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини.

Подібні висновки щодо застосування норм права наведені в постановах Верховного Суду у справі №2-537/11 від 15 лютого 2023 року, від 17 квітня 2024 року.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, зробив правильні висновки та встановив обставин справи, доводами апеляційної скарги висновки суду не спростовуються.

Відтак, згідно статті 375 ЦПК України колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не убачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Василюка Іллі Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2024 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді М.В. Мережко

В.В. Соколова