ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Соловей Г.В.,

з участю секретаря Гапонюк І.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

за участю відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

07 березня 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розподіл майна подружжя посилаючись на те, що з ОСОБА_3 , перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 2010 року. Від подружнього життя мають неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя не склалося і між сторонами було розірвано шлюб за рішенням суду від 20.04.2023 року. Під час подружнього життя сторонами було придбано майно, а саме побудований житловий будинок з господарскими будівлями та спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки :06:003:0145 за адресою: АДРЕСА_1 та придбали за договором купівлі-продаж автомобіль марки Fiat DOBLO 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

На звернення до відповідача про вирішення питання розподілу спільного майна але ніяких результатів це не мало.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26.03.2024 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого судового розгляду.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08.05.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві та просили їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, та просив у їх задоволені відмовити.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті грунтуються на нормах Конституції, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

В ході розгляду справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 , позивач по справі та ОСОБА_3 , відповідач по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 вересня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_2 виданим виконкомом Ковалівської сільської ради Васильківського району Київської області. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2023 року шлюб між сторонами розірвано.

Як встановлено в судовому засіданні в період шлюбу сторонами було побудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який було зареєстровано на ім`я відповідача, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 19.06.2018 року.

Також, згідно Інформації Регіонального сервісного центру МВС в Київській області № 3242 № 31/10/3242 від 20.05.2023, за ОСОБА_3 зареєстрований транспортний засіб Fiat DOBLO 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 16.09.2020 року № 6688/20/011179.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідач в судовому засіданні послався на те, що кошти на придбання автомобіля було надано його батьком, однак належних доказів на підтвердження вказаних фактів, надано не було.

Таким чином, враховуючи, що житловий будинок, який розташований на земельній ділянці та автомобіль, які є предметом спору, були придбані сторонами у період їхнього шлюбу, а тому, є їх спільною сумісною власністю, а частки сторін є рівними.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, за цими правилами суд надає оцінку доказам, які є в матеріалах справи та на які сторони посилаються, як на підтвердження своїх вимог та заперечень, та не може вважати встановленими факти, які не підтверджені наявними у справі доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд зазначає, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених обставин є обов`язковим, оскільки такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 43,57 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Таким чином, аналізуючи у сукупності надані та досліджені докази, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 надала до суду належні докази того, що вказане в її позові майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною першою ст. 141 ЦПК України, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову позивачем було зазначено вимогу про стягнення з відповідача витрат пов`язаних з наданням юридичної допомоги.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частина 3 статті 137 ЦПК України передбачає, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (надання послуг) виконаних адвокатом, та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем не було надані належні докази, що підтверджують понесення витрат на правничу допомогу, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 4,11,12,13,76-81,89,141,265,268 ЦПК України, на підставі ст. 15,16,368 372 ЦК України, ст.60,69-71,163 СК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідент.номер: НОМЕР_3 , прож.: АДРЕСА_1 до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідент.номер: НОМЕР_4 , прож.: АДРЕСА_1 про розподіл майна задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідент.номер: НОМЕР_3 , право власності на частину житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідент.номер: НОМЕР_3 , право власності на частину автомобіля марки Fiat DOBLO 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідент.номер: НОМЕР_4 , прож.: АДРЕСА_1 на користь Позовов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідент.номер: НОМЕР_3 , прож.: АДРЕСА_1 сплачений судовий збір в розмірі 8851,6 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги через Фастівський міськрайонний суд Київської області до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 19.07.2024 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Г.В.Соловей