П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2024 року м. Київ

Справа №370/1104/22

Апеляційне провадження №22-ц/824/4364/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Косенко А.В., 13 вересня 2023 року в смт. Макарів, повний текст рішення складений 25 вересня 2023 року, та за апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Макарівського районного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Косенко А.В., 05 жовтня 2023 року в смт. Макарів, повний текст рішення складений 05 жовтня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дячук Олена Борисівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкий Вадим Володимирович про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В

У серпні 2022 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

визнати договір дарування земельної ділянки за кадастровим номером: :02:004:0318, Реєстраційний номер: 27, площа: 0,168 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, що знаходиться: Київська область, Макарівський район, Ясногородська сільська рада, що посвідчений 24 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. та зареєстрований за № 637, недійсним;

визнати договір дарування садового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею (кв.м): 379,9, житлова площа (кв.м): 189, що посвідчений 24 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. та зареєстрований за №638, недійсним;

визнати договір дарування садового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею (кв.м): 197, житлова площа (кв.м): 56,7, що посвідчений 24 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. та зареєстрований за №639, недійсним;

визнати договір дарування садових будинків та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та 22/1, що посвідчений 07 липня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В. та зареєстрований за № 1442 недійсним;

скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкого В.В., індексний номер рішення: 64108975 від 07 липня 2022 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер: :02:004:0318, розташовану за адресою: Київська область, Макарівський район, Ясногородська сільська рада та на садовий будинок, загальною площею (кв.м): 379,9, житлова площа (кв.м): 189, що розташований за адресою на АДРЕСА_1 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкого В.В., індексний номер рішення: 64109135 від 07 липня 2022 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на садовий будинок загальною площею (кв.м): 197, житлова площа (кв.м): 56,7, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ;

стягнути з відповідачів понесенні судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 14 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти у розмірі 3930000,00 грн, що є еквівалентом 150000,00 доларів США, із зобов`язанням про повернення до 14 березня 2019 року. Сторонами до Договору укладено ряд Додаткових Договорів, якими, зокрема, змінено строк повернення позики до 23 листопада 2021 року.

Станом на 14 січня 2022 року сума заборгованості за Договором становить 3080000,00 грн, на підтвердження чого між позивачем та відповідачем складено Акт звірки заборгованості від 14 січня 2022 року.

Станом на дату звернення з даним позовом сума заборгованості не зменшилася, відповідач ухиляється від виконання зобов`язання та з цією метою ним було здійснення відчуження спірного майна шляхом укладення договорів дарування, спочатку на користь своїх доньок ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), які згодом здійснили відчуження на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

А отже при наявності значної суми заборгованості перед позивачем та, як вбачається перед іншими кредиторами, ОСОБА_1 вчиняє дії направленні на уникнення виконання своїх зобов`язань перед кредиторами за рахунок майна.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 13 вересня 2023 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дячук Олена Борисівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкий Вадим Володимирович про визнання договору дарування недійсним - задоволено.

Визнано договір дарування земельної ділянки за кадастровим номером: :02:004:0318, Реєстраційний номер: 27, площа: 0,168 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, що знаходиться: Київська область, Макарівський район, Ясногородська сільська рада, що посвідчений 24 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. та зареєстрований за № 637, недійсним.

Визнано договір дарування садового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею (кв.м): 379,9, житлова площа (кв.м): 189, що посвідчений 24 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. та зареєстрований за № 638, недійсним.

Визнано договір дарування садового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею (кв.м): 197, житлова площа (кв.м): 56,7, що посвідчений 24 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. та зареєстрований за № 639, недійсним.

Визнано договір дарування садових будинків та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та 22/1, що посвідчений 07 липня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В.В. та зареєстрований за № 1442 недійсним.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкого В.В., індексний номер рішення: 64108975 від 07 липня 2022 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер: :02:004:0318, розташовану за адресою: Київська область, Макарівський район, Ясногородська сільська рада та на садовий будинок, загальною площею (кв.м): 379,9, житлова площа (кв.м): 189, що розташований за адресою на АДРЕСА_1 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкого В.В., індексний номер рішення: 64109135 від 07 липня 2022 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на садовий будинок загальною площею (кв.м): 197, житлова площа (кв.м): 56,7, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 - 4962,00 грн судового збору в рівних частинах по 1240,50 грн з кожного.

Рішення суду мотивовано тим, що у період 2020-2021 року відповідач відчужив все належне йому майно, і на разі не має жодної власності, а тому є підстави вважати, що дії відповідача є недобросовісними та такими, що вчинені на шкоду кредиторові.

Додатковим рішенням Макарівського районного суду Київської області від 05 жовтня 2023 року стягнуто з відповідачів на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 117000, 00 грн, в рівних частинах з кожного по 29250,00 грн.

Додаткове рішення мотивовано тим, що рішенням Макарівського районного суду Київської області від 13 вересня 2023 року було повністю задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 , який поніс судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 117000 грн, які повністю підтверджуються відповідними доказами, наданими представником позивача та за відсутності в матеріалах справи клопотання відповідача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, суд керуючись положеннями ст.141 ЦПК України, вважав, що такі судові витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Не погодились із рішенням Макарівського районного суду Київської області від 13 вересня 2023 року відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ними подано апеляційні скарги.

Відповідачі в поданих апеляційних скаргах вказують на те, що судом першої інстанції при розгляді справи було невірно застосовано норми матеріального права та невірно встановлені обставини справи, що мають істотне значення для вирішення справи.

Відповідач зазначає, що на момент укладання відповідачем оскаржуваних договорів дарування нерухомого майна від 24 лютого 2021 року на користь своїх доньок, останній належним чином виконував свої зобов`язання за договором позики від 14 березня 2018 року, не мав ніякої заборгованості за цим договором. Строк настання повернення грошових коштів становив 24 листопада 2021 року (тільки через вісім місяців з моменту укладання вищевказаних договорів дарування нерухомого майна).

В період з 24 лютого 2021 року по 24 листопада 2021 року відповідачем було сплачено позивачу чималі грошові кошти (відсотки за договором та частково-суму позики) а саме, близько 1300000 грн, що спростовує висновок суду першої інстанції щодо того, що відповідач мав за мету уникнути відповідальності у майбутньому за невиконання своїх зобов`язань за договором позики від 14 березня 2018 року.

Позивач, протягом дії договору позики від 14 березня 2018 року, завжди мав належне забезпечення щодо виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором позики, а саме договір іпотеки, укладений 14 березня 2018 року. Ринкова вартість предмету іпотеки, а саме квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 208 (двісті вісім) кв.м. складає 13668830,13 грн, що підтверджується Довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 27 квітня 2023 року № 201- 05847657, та додається до апеляційної скарги. Тобто ринкова вартість предмету іпотеки більш ніж у чотири рази перевищує суму неповернутої позики позивачу.

Також, позивач скористався правом звернути стягнення на предмет іпотеки, подавши відповідний позов до Солом`янського районного суду м. Києва (справа № 760/3887/22).

Відповідач ОСОБА_2 також вважає, що позивач зловживає своїми процесуальними правами, по суті бездоказово та без належної аргументації звинувачує відповідача та інших відповідачів у справі в недобросовісності та введення в оману при укладанні оскаржуваних договорів, чим порушує законні та конституційні права відповідача, як належного власника нерухомого майна.

Судом першої інстанції, взагалі не доведено, яка саме шкода була завдана (або може бути завдана у майбутньому) позивачу в результаті укладання оспорюваних договорів дарування нерухомого майна та які саме цивільні права останнього порушені.

При розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення.

Таким чином, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення були невірно досліджені (або взагалі недосліджені) ключові докази у справі, що призвело до прийняття неправомірного рішення, тим самим порушивши законні та конституційні права належних власників нерухомого майна.

На підставі викладеного, відповідачі просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Також відповідач ОСОБА_6 не погодилась з додатковим рішенням у справі та подала окремо апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що судом першої інстанції при розгляді заяви адвоката Цурки Н.О., яка діє в інтересах ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення про судові витрати, взагалі не досліджені істотні докази у справі надані адвокатом, а саме:

Акт приймання передачі виконаних робіт № 2 від 14 вересня 2023 року, згідно якого неможливо встановити реальну вартість виконаних адвокатських послуг та кількість витраченого часу на виконання останніх. Практично, у всіх пунктах Акту, вартість та кількість витраченого часу є неадекватною, нерозумною та неспіврозмірною у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг в Україні;

Додаткова угода № 2 від 20 жовтня 2023 року, до Договору про надання правової допомоги від 22 червня 2022 року, згідно якої ОСОБА_3 зобов`язався сплатити адвокату Цурки Н.О. грошову суму за надані адвокатські послуги у розмірі 120000 грн, у будь-якому випадку, не була укладена на момент розгляду Макарівським районним судом Київської області даної справи (05 жовтня 2023 року), що свідчить про відсутність документально підтверджених зобов`язань щодо сплати ОСОБА_3 вищевказаної грошової суми за адвокатські послуги адвокату Цурки Н.В..

Вказує, що відповідач не зміг вчасно надати клопотання (заперечення) про зменшення витрат на оплату правничої допомоги до суду першої інстанції, у зв' язку зі станом здоров`я, та неможливості на той момент скористатися послугами адвоката. Але, в будь- якому випадку, суд першої інстанції, повинен був розглянути заяву адвоката Цурки Н.В., яка діє в інтересах ОСОБА_3 ретельно виважено та виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру.

У зв`язку з вищенаведеним, відповідач вважає, що судом першої інстанції при винесенні додаткового рішення були невірно досліджені ключові докази по справі та як висновок недоведені обставини , що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими що призвело до прийняття неправомірного додаткового рішення.

На підставі викладеного, просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким заяву адвоката Цупки Н.О. про ухвалення додаткового рішення залишити без задоволення.

У відзиві на апеляційні скарги відповідачів на рішення суду першої інстанції представник позивача вказує на те, що відповідачами замовчуються обставини того, що іпотека, якою забезпечено зобов`язання належить громадянці російської федерації, звернення стягнення на майно яких зупинено до закінчення військового стану в Україні. Тобто, фактично наразі задоволення вимог за рахунок іпотеки неможливо та ставить позичальника в ситуації неможливості захисту своїх порушених прав.

Доводи про не дослідження вартості предмету іпотеки, які покладаються в основу апеляційних скарг не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, оскільки в даному випадку предметом позову є визнання недійсним договорів з підстав фраудаторності договорів, а отже всі докази, які не стосуються предмету позову судом можуть не прийматися.

Таким чином, дії вчинені відповідачем щодо відчуження майна на користь своїх родичів, свідчать про те, що він свідомо відчужує належне йому майно для уникнення відповідальності за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань

Таким чином, в апеляційній скарзі не наведено жодного аргументу щодо неправильного тлумачення та застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, порушення судом норм процесуального права, а ті доводи на яких грунтується апеляційна скарга не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Цурка Н.О. заперечувала проти доводів всіх апеляційних скарг, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін.

Інші учасник справи, в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Так, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 повідомлялися засобами поштового зв`язку і за даними поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідач ОСОБА_5 , повідомлена засобами поштового зв`язку, повідомлення вручено за довіреністю.

Відповідач ОСОБА_2 також повідомлялись через представника - адвоката Берьозку Ю.В. через систему «Електронний суду».

В день призначеного розгляду від адвоката Сиротенко О.В., як представника ОСОБА_2 , надійшло клопотання про перенесення судового засідання, яке мотивовано тим, що лише напередодні був укладений договір про надання правової допомоги і він потребує час для підготовки правової позиції.

Колегія суддів розглянувши вказане клопотання в судовому засіданні дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 є особою яка подала дві апеляційні скарги, тобто її правова позиція викладена в них і апеляційний суд діє в межах доводів апеляційної скарги, також враховано, що інтереси даного відповідача також представляв адвокат Берьозка Ю.В., яким також заявлялись клопотання про відкладення розгляду справи і дані про розірвання договірних відносин з яким суду не надано. А отже підстав для визнання поважними заявлених представником причин для відкладення розгляду справи колегія суддів апеляційного суду не вбачала.

Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дячук Олена Борисівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкий Вадим Володимирович повідомлялись через систему «Електронний суду»

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

14 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 у позику грошові кошти у розмірі 3930000 (три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч) гривень, що становить еквівалент 150000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, із зобов`язанням про повернення до 14 березня 2019 року.

У п. 5 договору позики визначено, що способом забезпечення виконання зобов`язань позичальника є застава нерухомого майна (іпотека) квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та належить громадянці РФ ОСОБА_7 .

У п.6 договору позики визначена відповідальність позичальника у вигляді неустойки у розмірі 0,06% від простроченої суми за кожен день прострочки (1,8% за кожен місяць прострочки) та штраф у розмірі 5 % від простроченої суми /т.1 а.с.15-17/.

Відповідно до акту передачі грошових коштів до договору позики від 14 березня 2018 року позикодавець ОСОБА_3 передав, а позичальник ОСОБА_1 прийняв від позикодавця усю суму позики в розмірі 3930000 (три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч) грн, що еквівалентно сумі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США /т.1 а.с.18/.

Відповідно до акту прийому передачі ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 прийняв кошти в сумі 1104000 (один мільйон сто чотири тисячі) гривень, що еквівалентно сумі 40000 (сорока тисяч) доларів США /т.1 а.с.19/.

Додатковою угодою від 14 березня 2018 року №1 до Договору позики від 14 березня 2018 року сторони визначили розмір відсотків за користування позикою, а саме у розмірі 1,45% за кожен повен місяць користування грошовими коштами та погодили графік повернення позики щомісячними платежами у строку до 14 березня 2019 року /т.1 а.с.20-21/.

Додатковою угодою від 14 березня 2019 року № 1 до Договору позики від 14 березня 2018 року сторони визначили остаточну дату повернення позики 23 листопада 2020 року /т.1 а.с.22-23/.

Відповідно до Договору № 3 від 23 лютого 2020 року про внесення змін та доповнень до Договору позики від 14 березня 2018 року сторонами викладено п.4.2. Договору у наступній редакції « 4.2. Позичальник у строк до 23 листопада 2021 року Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві суму позики у розмірі 3930000 (три мільйони дев`ятсот тридцять тисяч) гривен, що є еквівалентом 150000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, за курсом продажу готівкового долара США, встановленого ПАТ КБ «ПриватБанк» на момент підписання Договору (100 доларів США = 2620,00 грн») /т.1 а.с.24-25/.

Станом на 14 січня 2022 року сума заборгованості за Договором становить 3080000 (три мільйони вісімдесят тисяч) гривень, на підтвердження чого між Позивачем та Відповідачем складено Акт звірки заборгованості від 14 січня 2022року /т.1 а.с.26/.

Відповідно до договору іпотеки від 14 березня 2018 року, іпотекодавець громадянка РФ ОСОБА_7 забезпечує виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики від 14 березня 2018 року, а саме повернення ОСОБА_1 отриманої позики ОСОБА_3 в повному обсязі. Згідно договору іпотеки від 14 березня 2018 року, іпотекодавець ОСОБА_7 передає іпотекодержателю ( ОСОБА_3 ) нерухоме майно, яке є власністю іпотекодавця, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 208 (двісті вісім) кв.м. /т.1 а.с. 104-113/.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 20 червня 2022 року №303126791 вбачається, що на праві приватної власності ОСОБА_1 належать об`єкти нерухомого майна, а саме: земельна ділянка за кадастровим номером: :02:004:0318, Реєстраційний номер: 27, площа: 0,168 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва, що знаходиться: Київська область, Макарівський район, Ясногородська сільська рада; садовий будинок, розташований на цій земельній ділянці, за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею (кв.м): 379,9, житлова площа (кв.м): 189,6, садовий будинок, розташований на цій земельній ділянці, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею (кв.м): 197, житлова площа (кв.м): 56,7, було відчужено на підставі договорів дарування № 637, 638 та № 639, посвідчених 24 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20 липня 2022 року №305403047 та № 305403048 зазначені об`єкти нерухомого майна були знову відчужені на користь ОСОБА_2 на підставі договору дарування №1442, посвідченого 07 липня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким Вадимом Володимировичем /т.1 а.с.33-76/.

Матеріали справи містять копії наступних договорів:

Договору дарування земельної ділянки укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 24 лютого 2021 року та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. За умовами цього договору ОСОБА_1 , обізнаний про безоплатність цього договору, без будь-якого примусу, передав (подарував) своїм донькам у спільну сумісну власність, а останні прийняли земельну ділянку площею 0,168 га, за кадастровим номером: :02:004:0318 за адресою: АДРЕСА_1 /т.2 а.с.51-52/;

Договору дарування садового будинку укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 24 лютого 2021 року та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. За умовами цього договору ОСОБА_1 , обізнаний про безоплатність цього договору, без будь-якого примусу, передав (подарував) своїм донькам у спільну сумісну власність, а останні прийняли садовий будинок за адресою: АДРЕСА_2 /т.2 а.с.53-54/;

Договору дарування садового будинку укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 24 лютого 2021 року та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О.Б. За умовами цього договору ОСОБА_1 , обізнаний про безоплатність цього договору, без будь-якого примусу, передав (подарував) своїм донькам у спільну сумісну власність, а останні прийняли садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 під літерою «А» /т.2 а.с.55-56/;

Договору дарування укладеного 07 липня 2022 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , за умовами якого дарувальники ОСОБА_4 , ОСОБА_5 передали у власність обдаровуваної ОСОБА_2 безоплатно, а остання прийняла: земельну ділянку площею 0,168 га, за кадастровим номером: :02:004:0318 та розташовані на ній два садових будинки, площею 379,9 кв.м. та 197 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 /т.1 а.с.220-221/.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень 11 вересня 2023 року Солом`янським районним судом міста Києва у справі № 760/10039/22 ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 14 березня 2018 року у розмірі 3080000 (три мільйона вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок та судовий збір у розмірі 6794 (шість тисяч сімсот дев`яносто чотири) гривень 60 копійок. Вказане рішення суду в апеляційному та касаційному порядку не переглядалось.

Згідно ч.1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред'явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов'язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов'язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Аналогічні правові висновки наведені в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №693/624/19, від 29 вересня 2022 року у справі №757/64000/16-цта інших, що свідчить про вже усталену судову практику у таких правовідносинах.

Таким чином боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду у справі № 369/8077/19 від 14 вересня 2022 року).

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (Постанова Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 263/16179/18).

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу і на необхідності врахування судами принцип добросовісності учасників цивільних правовідносин.

Так, у Постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17 наведено наступний правовий висновок.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

У Постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 вказано на те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У Постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19-ц вказано на те, що розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

У Постанові від 07 жовтня 2020 у справі № 450/2286/16-ц Верховний Суд вказав на те, що якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Згідно з ч.1 ст.76, ч.1 ст.81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 4 ст.81 ЦПК України визначено, що рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наведених обставин справи вбачається, що 14 березня 2018 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір позики, на підставі якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти, що були еквівалентом 150000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США до 14 березня 2019 року. За умовами додаткового договору № 3 від 23 лютого 2020 року ОСОБА_1 зобов`язався повернути позивачу таку ж саму суму до 23 листопада 2021 року.

24 лютого 2021 року між відповідачем ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_4 було укладено три договори дарування, на підставі яких від відповідача ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_4 перейшло право власності на земельну ділянку площею 0,168 га, за кадастровим номером: :02:004:0318 та розташовані на ній два садові будинки, за адресою: АДРЕСА_1 .

07 липня 2022 року між відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладений договір дарування, на підставі якого право власності на вказане нерухоме майно перейшло до ОСОБА_2 .

Таким чином станом на час укладення договорів від 24 лютого 2021 року, відповідач ОСОБА_1 мав невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, за яким за угодою сторін договору позики строк був продовжений до 23 листопада 2021 року.

У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги відповідачів про те, що строк виконання зобов`язання за договором позики не настав на час укладення перших договорів дарування, слід визнати безпідставними.

За вказаними договорами нерухоме майно було відчужено відповідачем ОСОБА_1 на користь власних дітей, що не заперечувалось в ході розгляду справи, безоплатно, після закінчення обумовленого першого строку виконання зобов`язання, що у сукупності свідчить про його фраудаторність.

А отже доводи апеляційних скарг відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 висновків суду першої інстанції щодо фраудаторності договору дарування від 24 лютого 2021 року не спростовують.

Що стосується договору укладеного 07 липня 2022 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , за цим договором відчуження також відбулось безоплатно та на користь особи, з якою є родинні відносини. Ці обставини не заперечуються сторонами у справі. За вказаним договором нерухоме майно було відчужено після закінчення іншого визначеного сторонами договору позики строку виконання зобов`язання. Вказане у сукупності свідчить і про його фраудаторність.

Таким чином, у справі, що переглядається доведеним є те, що учасники цивільних відносин (сторони обох оспорюваних договорів дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори дарування) використовувався учасниками для уникнення звернення стягнення на майно боржника; встановлені судами обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорювані договори дарування є фраудаторними, тобто вчиненими на шкоду кредитору.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорювані договори як фраудаторні відноситься: момент вчинення договорів (24 лютого 2021 року та 07 липня 2022 року, тобто після закінчення строку виконання зобов`язання); контрагенти з яким відповідачі вчинили оспорювані договори (члени родини); безоплатність оспорюваних договорів.

Матеріали справи не місять даних про повне або часткове виконання боржником взятих на себе зобов`язань після узгодження нового строку його виконання, натомість судовим рішенням стягнута сума заборгованості за договором позики, що свідчить про наявність невиконаного зобов`язання за договором позики.

Вказане свідчить про те, що боржник, який відчужує спільне майно на користь своїх дітей і останні відчужують це майно на користь члена родини, за наявності грошового зобов`язання на суму понад три мільйони гривень, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами, оскільки вчиняють оспорювані договори дарування, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що оспорювані договори дарування є фраудаторними, оскільки дії сторін під час його укладання очевидно мали на меті приховання цього майна від виконання за його рахунок грошового зобов`язання. Обраний позивачем і застосований судом першої інстанції спосіб захисту у вигляді визнання недійсними договорів, скасування реєстраційних дій вчинених на їх підставі, є вірним і ефективним.

Доводи апеляційних скарг відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про наявність забезпечення виконання зобов`язання іпотекою вказаних висновків не спростовують, оскільки доказів на підтвердження реалізації прав іпотекодавцем і задоволення за рахунок нього вимог за договором позики матеріали справи не містять.

Вирішуючи питання компенсації позивачеві понесених ним судових витрат суд першої інстанції застосував стягнення з всіх відповідачів в рівних частках.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що вказані доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, їм надана вірна оцінка. За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Рішення суду в частині вирішення спірних правовідносин по суті відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 на додаткове рішення апеляційним судом встановлено наступне.

25 вересня 2023 року адвокатом Цурка О.В. до суду першої інстанції було подано заяву про ухвалення додаткового рішення про судові витрати, а саме про стягнення з відповідачів на користь позивача 117000 грн витрат на правничу допомогу /т.2 а.с.92-98/.

До заяви додано:

ордер від 22 червня 2022 року на здійснення представництва інтересів ОСОБА_3 адвокатом Цурка О.В. /т.2 а.с.99,100/;

договір про надання правничої допомоги від 22 червня 2022 року укладений між позивачем та адвокатом Цурка О.В. /т.2 а.с.101-103/;

додаткова угода №2 від 20 жовтня 2023 року до договору про надання правничої допомоги від 22 червня 2022 року, згідно з якою визначений розмір винагороди сумою 120000 (сто двадцять тисяч) гривень /т.2 а.с.104,108/;

акти приймання передачі виконаних робіт №2 від 14 вересня 2023 року, згідно з якими сторонами договору визначений опис робіт з визначенням затраченого часу та вартості годин та загальна сума 117000 (сто сімнадцять тисяч) гривень /т.2 а.с.105-107/;

докази на підтвердження направлення вказаних документів іншим учасникам справи /т.2 а.с.109-120/.

На стадії розгляду справи судом першої інстанції матеріали справи не містять клопотання відповідачів про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно п.3 ч.1, ч.2, 3, 5ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (ст. 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (ст. 141 ЦПК України).

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в ч. 4 ст. 62 ЦПК України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18.

Вказана судова практика є незмінною та вже усталеною.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України (постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, пункт 128).

Два підходи до порядку обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), передбачені статтею 30 Закону про адвокатуру, відрізняються у наступному - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку (постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, пункти 129-133).

З наведених обставин справи вбачається, що рішенням суду по суті спору позовні вимоги задоволені в повному обсязі. При ухвалені рішення суду у справі, судом першої інстанції не вирішено питання про судові витрати пов`язані з наданням правової допомоги позивачу.

Представником позивача у строк та в порядку визначеному ч.8 ст. 141, ст. 246 ЦПК України, здійснено заяву про ухвалення додаткового рішення про судові витрати, а саме останній просив з стягнути з відповідача на користь позивача 117000 грн витрат на правничу допомогу. З матеріалів справи вбачається, що адвокат Цурка Н.О. приймала участь в ході розгляду справи судом першої інстанції. До заяви про ухвалення додаткового рішення додано обсяг документів, що підтверджує понесені позивачем витрати на правову допомогу та їх вартість, а також докази на підтвердження направлення вказаних документів іншим учасникам справи.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що з акту виконаних робіт неможливо встановити реальну вартість виконаних адвокатських послуг та кількість витраченого часу на виконання останніх слід визнати необґрунтованими, оскільки вказаний акт містить детальний опис робіт, годин та їх вартість.

Додаткова угода № 2 дійсно містить дату 20 жовтня 2023 року, тобто після ухвалення рішення і додаткового рішення, проте як вбачається вона не приймалась до уваги суду і визначена в ній сума не перевищує сум погоджених сторонами договору про надання правової допомоги в інших документах. А отже сама по собі наявність цієї угоди не спростовує обставини надання правової допомоги позивачу, їх обсяг та вартість.

Відсутність доказів здійсненої позивачем оплати правової допомоги також не є підставою для відмови у їх стягненні, оскільки відшкодуванню підлягають витраті які сторона має понести у зв`язку з розглядом справи.

Оскільки, на стадії розгляду справи судом першої інстанції матеріали справи не містять клопотання жодного з відповідачів про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, суд першої інстанції не мав правових підстав для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що вона не змогла вчасно надати клопотання (заперечення) про зменшення витрат на оплату правничої допомоги до суду першої інстанції, у зв`язку зі станом здоров`я, та неможливості на той момент скористатися послугами адвоката не можуть бути прийняті до уваги апеляційного суду, оскільки завданням апеляційного суду є перевірка законності і обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення.

Враховуючи наведене, а саме наявність повністю задоволених позовних вимог та наявність достатніх доказів понесених витрат на правову допомогу, позивач який поніс судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 117000 грн, має право на відшкодування цих витрат за рахунок відповідачів і за відсутності в матеріалах справи клопотання останніх про зменшення цих витрат, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для їх стягнення з відповідачів на користь позивача в рівних частках.

Отже сукупність досліджених апеляційним судом обставин справи щодо ухвалення додаткового рішення суду, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 приводять до висновку відсутність підстав для задоволення цієї скарги та скасування додаткового рішення суду першої інстанції.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг відповідачів, в порядку ст. 141 ЦПК України відсутні і підстави для компенсації відповідачам судових витрат понесених ними на стадії апеляційного перегляду справи.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 13 вересня 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 13 вересня 2023 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 жовтня 2023 року - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 29 липня 2024 року.