17.07.2024 Єдиний унікальний номер 205/3027/24
Провадження № 2/205/2228/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2024 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Мадьонової Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 09 квітня 1999 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб, який було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2003 року. До реєстрації шлюбу з відповідачем разом з його матір`ю ОСОБА_3 та сестрою були співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого ДЖКП «Південне» від 28 січня 1999 року. Але вони вирішили продати та придбати за виручені кошти житло в АДРЕСА_2 , оформивши квартиру по 1/2 частині на нього і його матір у приватного нотаріуса ДМНО Ковальової Є.Є. на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2003 року. Зазначає, що у вказаній квартирі відповідач ніколи не проживала та не була зареєстрована, оскільки на момент придбання квартири вони як подружжя вже фактично припинили шлюбні стосунки і до суду вже було подано позов про розірвання шлюбу. 20 грудня 2005 року його мати за договором дарування подарувала йому 1/2 частину вищевказаної квартири. Вказує, що хоча квартиру і було придбано під час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, тому відповідач не має права на половину вищевказаного придбаного майна у вигляді 1/2 частини квартири та не може розраховувати на грошову компенсацію половини вартості такого майна. На підставі вищезазначеного він звернувся до суду і просив визнати квартиру АДРЕСА_3 ) його особистою приватною власністю та стягнути з відповідача на його користь судові витрати у справі.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

10 червня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності в якій він підтримав позовні вимоги.

Відповідач у судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст.ст.128,130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, також шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м.Дніпропетровська, однак заперечень проти позову суду не представила, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення.

17 липня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи.

За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилась в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подала. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 09 квітня 1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження Серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська, про що зроблено запис №151 (а. с. 7).

Матеріалами справи підтверджено, що 14 березня 2003 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , діюча за себе та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 продали ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їм на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 січня 1999 року Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» згідно з розпорядженням від 28 січня 1999 року №619-99, зареєстрованого Дніпропетровським МБТІ у реєстровій книзі за №3п під реєстровим №109-216, а вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. та зареєстровано в реєстрі за №1171 (а. с. 10).

Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 , діючий на підставі довіреності, посвідченої 05 грудня 2002 року П`ятою дніпропетровською держнотконторою, в реєстрі за №2-6362, від імені ОСОБА_9 . кизи, яка діє як законний представник неповнолітніх ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , діюча зі згоди матері ОСОБА_9 . кизи, та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_9 кизи, ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 продали ОСОБА_3 , ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 , а вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. та зареєстровано в реєстрі за №1175 (а. с. 11).

Як встановлено судом з наявної в матеріалах справи виписки з рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська №2-2503/03 від 19 вересня 2003 року суд розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, та вирішив шлюб між ними розірвати, а рішення набрало законної сили 20 жовтня 2003 року (а. с. 8).

Крім того, в матеріалах справи наявна копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 13 грудня 2005 року, з якого судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що зроблено відповідний запис №726 (а. с. 9).

В матеріалах справи також наявне свідоцтво про народження ОСОБА_1 Серії НОМЕР_3 , яке видано 06 вересня 1951 року Міським бюро ЗАГС м. Саратова, про що зроблено відповідну запис № 5697, в якому батьками зазначено ОСОБА_13 та ОСОБА_3 (а. с. 15).

Також матеріалами справи підтверджено, що 20 грудня 2005 року на підставі договору дарування частини квартири ОСОБА_3 безоплатно передала у власність ОСОБА_1 належну їй на праві спільної часткової власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , якийпосвідчено було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. та зареєстровано в реєстрі за №9340 (а. с. 13).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Пунктом 3 частини 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Таким чином, у разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зазначає, що відповідачем, всупереч положенням ст. 81 ЦПК України не було спростовано доводи та докази позивача про те, що кошти, за які була придбана у період шлюбу спірна квартира, були особистою приватною власністю позивача.

Надаючи оцінку доводам позивача про те, що зазначені грошові кошти були його особистою приватною власністю, суд враховує, що 14 березня 2003 року окрім оформлення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , за умовами якого позивач ОСОБА_1 та його мати ОСОБА_3 придбали вказану квартиру, у того ж нотаріуса було також укладено договір купівлі-продажу іншого нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_4 , одним з продавців якої також був позивач разом з матір`ю.

Крім того, те, що продаж вищевказаної квартири було вчинено до купівлі спірної квартири свідчать реєстрові номери зазначених договорів купівлі-продажу.

Також те, що 1/2 частина спірної квартири була придбана за особисті кошти позивача, а не за спільні кошти подружжя свідчить та обставина, що відповідач не була стороною договору купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Одночасно, частина друга статті встановлює, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, підсумовуючи вищенаведене, керуючись чинними положеннями процесуального законодавства, з метою встановлення балансу та ефективного захисту прав, інтересів сторін, в контексті встановлених обставин справи суд вважає, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано, що джерелом набуття спірного нерухомого майна були не спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як подружжя, а особисті приватні кошти позивача. За таких обставин, 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_2 , придбана позивачем за його особисті кошти, а тому є його особистою приватною власністю.

При цьому, суд зазначає, що позивачем заявлено позовну вимогу про визнання всієї спірної квартири його особистою приватною власністю, хоча з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що у шлюбі ним було фактично набуто лише 1/2 частину квартири, а іншу 1/2 частину квартири він набув на підставі договору дарування від 20 грудня 2005 року, тобто після розірвання шлюбу між сторонами у справі, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Крім того, з позовної заяви вбачається, що позивач поніс судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви майнового характеру у розмірі 1 709,25 грн., а також вартість послуг експерта-оцінювача 1 060 грн. та послуги адвоката за складання позовної заяви 2 500 грн.

Що стосується витрат за послуги складання ФОК ОСОБА_14 звіту про оцінку вартості майна, а саме: квартири АДРЕСА_3 , у розмірі 1 060 грн., то вказані докази підтверджуються долученою до матеріалів справи квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № від 12 лютого 2024 року про сплату ОСОБА_1 отримувачу ОСОБА_14 за послуги лише у розмірі 1 000 грн., а що стосується послуг адвоката зі складання позовної заяви, то позивачем лише надано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 2 від 06 березня 2024 року прийнято від ОСОБА_1 адвокатом Павленко І.О. суму в розмірі 2 500 грн. за складання позовної заяви до суду, однак доказі укладання із вказаним адвокатом договору на надання правової допомоги та повноважень вказаного адвоката суду не надано.

Враховуючи зазначене та вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а тому сума судового збору у розмірі 1 709,25 грн. підлягає стягненню пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 854,63 грн. та сума витрат за вартість послуг експерта-оцінювача 1 000 грн. підлягає стягненню у розмірі 500 грн., що становить пропорційно задоволеним позовним вимогам та складає судові витрати на загальну суму в розмірі 1 354,63 грн.

Керуючись ст. ст. 57, 60, 61, 63 СК України, 355, 368 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 77, 81, 89, 133, 137, 141, 142, 263-265, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити частково.

Визнати 1/2 частини квартири АДРЕСА_3 , яка придбана у період перебування сторін у шлюбі, особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН на запит суду не надано) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4 ) сплачений судовий збір в розмірі 854,63 грн. та витрати за вартість послуг експерта-оцінювача 500 грн., що на загальну суму в розмірі 1 354,63 грн.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН на запит суду не надано, місце реєстрації: АДРЕСА_6 .

Суддя: Т.П. Терещенко