Головуючий у суді першої інстанції А. М. Коренюк
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

17 липня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Авєлін А. О.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Дарницького районного суду м.Києва від 21 березня 2024 року, ухвалене у складі судді Коренюк А. М., в примішенні Дарницького районного суду м.Києва,

у с т а н о в и в :

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н. М., про визнання договорів дарування недісними.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Головченко А. О., подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат відповідача на правничу допомогу, у якій просив суд відшкодувати відповідачу за рахунок позивача витрати на правничу допомогу, пов`язані із розглядом цієї справи у розмірі 53 125, 00 грн, які відповідачем понесено у розмірі 23 125,00 грн та 30 000,00 грн у якості гонорару за наслідком вирішення спору - досягнення мети представництва - прийняття судового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підтвердження понесення відповідачем витрат на правничу допомогу надано Договір № 09/22 про надання правової допомоги від 03 жовтня 2022 року у справі № 753/25081/21, Додаткову угоду № 1 від 18 жовтня 2022 року до Договору № 09/22 про надання правової допомоги від 03 жовтня 2022 року, якою визначено, що вартість послуг адвоката у цій справі буде становити 23 125,00 грн., Додаткову угоду № 2 від 18 жовтня 2023 року до Договору № 09/22 про надання правової допомоги від 03 жовтня 2022 року, якими визначено, що гонорар успіху за наслідком розгляду справи - винесення рішення про відмову позивачу у позові - 30 000,00 грн., Договір про співпрацю від 30 червня 2022 року, рахунок-фактуру від 03.01.2024 на суму 5 000,00 грн., платіжну квитанцію від 04.01.2024 на суму 5 000,00 грн., рахунок-фактуру від 29.01.2024 на суму 10 625,00 грн., платіжну квитанцію від 31.01.2024 на суму 10 625,00 грн., рахунок-фактуру від 15.02.2024 на суму 7 500,00 грн., платіжну квитанцію від 15.02.2024 на суму 7 500,00 грн., всього на суму 23 125,00 грн., Акт приймання-передачі надання правової допомоги згідно Договору № 09/22 про надання правової допомоги від 03 жовтня 2022 року, Додаткової угоди № 1 від 18 жовтня 2022 року до Договору № 09/22 про надання правової допомоги від 03 жовтня 2022 року, Додаткової угоди № 2 від 18 жовтня 2023 року до Договору № 09/22 про надання правової допомоги від 03 жовтня 2022 року на суму 23 125,00 грн, які у загальній сумі складають 53 125,00 грн (23 125,00 грн + 30 000,00 грн).

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року стягнуто з позивача ОСОБА_1 , на користь відповідача ОСОБА_1 23 125,00 грн понесених відповідачем витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись із додатковим рішенням суду позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про залишення заяви відповідача про ухвадення додаткового рішення без розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції вирішив питання про ухвалення додаткового рішення суду без її належного повідомлення, чим позбавив її можливості подати заперечення проти покладення на неї, як позивача у справі, зобов`язання по відшкодуванню відповідачу витрат на правову допомогу. Вказала, що судом не було враховано, що відповідачем при поданні заяв до суду не було вказано попередній (орієнтовний) розрахунок вартості судових витрат. Суд повинен був постановити ухвалу про залишення без розгляду поданої стороною відповідача заяви про ухвалення додаткового рішення у справі, оскільки докази на підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу подані до суду із пропуском строку, передбаченого ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Суд не встановив поважні причини неможливості подання доказів, що підтверджують розмір понесених відповідачем судових витрат до закінчення судових дебатів. Звернула увагу, що за результатами розгляду справи судом було вирішено питання щодо розподілу судових витрат, що відображено у резолютивній частині рішення.

Також апелянт заперечує проти заявленого стороною відповідача розміру витрат на правову допомогу, вважає недоведеним понесення відповідачем таких витрат, а їх розмір є непропорційним доходам позивача. Зокрема зазначає, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Крім того звернула увагу, що згідно наданих відповідачем доказів послуги на професійну правничу допомогу були надані адвокатом Головченком А. О., який здійснює індивідуальну адвокатську діяльність, проте у документах вказано, що послуги надавались АО «Альфа Адвокат Консалтинг».

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Капалкіна І. О. підтримала подану апеляційну скаргу, просила задовольнити її з викладених підстав.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Головченко А. О. у судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, просив залишити додаткове рішення без змін як законне та обгрунтоване з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н. М., будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання до суду апеляційної інстанції не з'явилася, направила на електронну адресу суду заяву, у якій просить розгляд справи здійснювати без її участі.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності третьої особи з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Її неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення питання щодо розподілу судових витрат та не перешкоджає його розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Згідно із частиною першоюстатті 270 ЦПК Українисуд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Тобто, процесуальним законом визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).

За загальним правилом, у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі, процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема, розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку статті 270 ЦПК України.

Вказаний висновок викладено у постанові (додатковій) Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 447/3950/21.

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал).

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не вирішив питання про судові витрати понесені відповідачем, а, лише вирішив питання про судові витрати, які були понесені позивачем.

Відтак, за заявою відповідача у відповідності до вимог ст. 270 ЦПК України суд мав право ухвалити додаткове рішення про розподіл судових витрат. А тому доводи апеляційної скарги позивача в цій частині суд оцінює критично. У відзиві на позовну заяву відповідач заявив суду про його судові витрати на правничу допомогу і в судовому засіданні 13.02.2024 представник відповідача заявив про відшкодування відповідачу витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою та ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й судове рішення. Скасування первісного судового рішення є самостійною підставою для скасування додаткового судового рішення до нього. Таких висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 31 травня 2021 року у справі № 911/132/14.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом, у грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н. М., в якому просила визнати договір дарування домоволодіння від 03 грудня 2018 року та договір дарування земельної ділянки від 07 грудня 2018 року недійсними.

19 жовтня 2022 року представником відповідача - адвокатом Головченком А. О. засобами поштового зв`язку було направлено на адресу суду відзив на позовну заяву, у якому серед іншого було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач очікує понести у зв`язку із розглядом цієї справи, що складається із оплати гонорара авдоката у сумі 10 000,00 грн, інші витрати на дату подання відзиву відсутні (а.с. 103-105, т. І).

Вказаний відзив направлено на адресу позивача 19.10.2022 засобами поштового зв`язку (а.с. 107, т.І.)

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н. М., про визнання договорів дарування недісними. Понесені позивачем витрати на судовий збір та правову допомогу покладено на позивача.

16 лютого 2024 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - адвокат Головченко А. О., направив до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат, у якій просив суд відшкодувати відповідачу за рахунок позивача витрати на правову допомогу, пов`язані із розглядом цієї справи у розмірі 53 125, 00 грн, які відповідачем понесено у розмірі 23 125,00 грн., та 30 000,00 грн. у якості гонорару за наслідком вирішення спору - досягнення мети представництва - прийняття судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 23 125,00 грн понесених відповідачем витрат на правову допомогу.

Так, положеннями ст.134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави) підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст.137 ЦПК України).

В силу ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Положеннями ст. 127 ЦПК України врегульовані питання поновлення та продовження процесуальних строків і відповідно до ч.1 цієї статті суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/8662/19 зазначено, що сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

У постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 161/5317/18 містяться висновки про те, що аналіз норм статті 126, 137, 141 ЦПК України вказує на те, що умовами вирішення питання про розподіл судових витрат (крім судового збору), є подання стороною відповідної заяви (усної чи письмової) до закінчення судових дебатів у справі, а також подання відповідних доказів про понесені витрати у строки, визначені процесуальним законом. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, тобто крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів на підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду. Водночас потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи.

З наведених обставин вбачається, що при зверненні до суду із відзивом на позовну заяву стороною відповідача було надано попередній (орієнтовний) розрахунок розміру судових витрат, що передбачено положеннями статтями 134, 175 ЦПК України та була здійснена заява в порядку передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Докази понесених витрат на правничу допомогу, зокрема договір, додаткові угоди, розрахунок суми, квитанції про сплату цих витрат адвокату, подані до суду у строк, встановлений ч. 8 ст. 141 ЦПК України, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду шляхом направлення їх поштою 16.02.2024, що підтверджується матеріалами справи, поясненнями представника відповідача та вказану обставину було встановлено під час перегляду справи апеляційним судом. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Таких доказів не подано до суду позивачем.

Отже, з урахуванням встановлених обставин та наведених норм закону, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для залишення без розгляду поданої стороною відповідача заяви про ухвалення додаткового рішення у цій справі, про що апелянт ставить вимогу у апеляційній скарзі, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими, колегія суддів їх відхиляє.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне повідомлення позивача про розгляд судом заяви про ухвалення додаткового рішення колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною четвертою статті 270 ЦПК Україниу разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частини друга, четверта та п`ятастатті 128 ЦПК України).

Відповідно до частини шостоїстатті 128 ЦПК Українисудова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (частина восьма статті 128 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається, що судом було здійснено розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення з викликом учасників справи, яким судом 18.03.2024 було направлено судові повістки про виклик до суду на 21.03.2024.

Так, позивачу ОСОБА_1 судова повістка про виклик до суду була направлена на поштову адресу: АДРЕСА_1.

Проте у матеріалах справи відсутні будь - які відомості на підтвердження вручення адресату поштового відправлення.

Таким чином доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення позивача ОСОБА_1 про час, дату та місце розгляду заяви сторони відповідача про ухвалення додаткового рішення знайшли своє підтвердження під час перегляду справи апеляційним судом, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до скасування додаткового рішення та ухвалення нового судового рішення про розподіл судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку із розглядом цієї справи.

Так, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Оскільки судом було відмовлено позивачу у задоволенні позову, відповідач має право на компенсацію судових витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Як вбачається із матеріалів справи у відповідності до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України, на підтвердження понесення відповідачем витрат на правову допомогу у розпорядження суду надано наступні докази:

- Договір № 09/22 про надання правової допомоги від 03 жовтня 2022 року, уладений між АО «Альфа Адвокат Консалтинг» та ОСОБА_1 , згідно умов якого правова допомогу ОСОБА_1 надається Адвокатському об`єднанню у справі №753/25081/21;

- Додаткову угоду № 1 від 18 жовтня 2022 року до Договору № 09/22 про надання правової допомоги від 03 жовтня 2022 року, згідно умов якої вартість послуг адвоката у цій справі буде становити 23 125,00 грн.;

- Додаткову угоду № 2 від 18 жовтня 2023 року до Договору № 09/22 про надання правової допомоги від 03 жовтня 2022 року, згідно умов якої гонорар успіху за наслідком розгляду справи - винесення рішення про відмову позивачу у позові - 30 000,00 грн.;

- Договір про співпрацю від 30 червня 2022 року, укладений між АО «Альфа Адвокат Консалтинг» та адвокатом Головченком А. О.;

- рахунок-фактуру від 03.01.2024 на суму 5 000,00 грн.;

- платіжну квитанцію від 04.01.2024 на суму 5 000,00 грн.;

- рахунок-фактуру від 29.01.2024 на суму 10 625,00 грн.;

- платіжну квитанцію від 31.01.2024 на суму 10 625,00 грн.;

- рахунок-фактуру від 15.02.2024 на суму 7 500,00 грн.;

- платіжну квитанцію від 15.02.2024 на суму 7 500,00 грн.;

- Акт приймання-передачі надання правової допомоги згідно Договору № 09/22 про надання правової допомоги від 03 жовтня 2022 року, Додаткової угоди № 1 від 18 жовтня 2022 року до Договору № 09/22 про надання правової допомоги від 03 жовтня 2022 року, Додаткової угоди № 2 від 18 жовтня 2023 року до Договору № 09/22 про надання правової допомоги від 03 жовтня 2022 року на загальну суму 23 125,00 грн.

З огляду на надані стороною відповідача докази, підтвердженим є надання йому професійної правничої допомоги у цій справі АО «Альфа Адвокат Консалтинг», зокрема адвокатом Головченком А. О., з яким АО «Альфа Адвокат Консалтинг» укладено договір співпраці.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За висновком, викладеним у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

У постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.»

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 19 січня 2023 року у справі №345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд вважає, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив наступне.

«Суд зазначає, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; 2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України. При цьому такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини третьої статті 137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу). Тобто критерії, визначені частиною четвертою статті 137 ЦПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини четвертої статті 141 цього Кодексу. Суд вважав, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року у справі № 907/746/17, від 30 листопада 2020 року у справі № 922/2869/19, від 11 листопада 2021 року у справі № 910/7520/20, від 13 грудня 2022 року у справі № 910/429/21.»

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких, саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Відмова стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, позивач скористалася правом на подання заперечень щодо заявленого відповідачем розміру витрат на професійну правову допомогу. Апеляційний суд дійшов висновку про те, що аргументи, викладені у апеляційній скарзі, по суті можуть розцінюватися як клопотання про зменшення витрат на оплату правової допомоги у розумінні частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України.

Як вбачається із матеріалів справи, предмет спору в цій справі не є складним і характер вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних і процесуальні документи, які містяться у ній не є складними та не можуть займати значних витрат часу на їх виготовлення і побудову правової позиції професіоналом в галузі права.

Витрати на професійну правничу допомогу у заявленому відповідачем розімір не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, є неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи (визнання недійсними договорів дарування), обсяг наданих адвокатських послуг з урахуванням часу здійснення представництва.

Таким чином, проаналізувавши послуги надані адвокатом та їх вартість, заперечення позивача (яка є пенсіонером та її майновий стан) щодо заявленого відповідачем розміру витрат на правову допомогу, колегія суддів дійшла висновку про те, що відшкодування заявлених представником відповідача витрат у розмірі, обумовленого сторонами угодою, є завищеним та необґрунтованим, а також неспівмірними з витраченим часом та обсягом виконаних робіт.

З урахуванням конкретних обставин справи, суд може обмежити розмір витрат на професійну правничу допомогу з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи і витраченого адвокатом часу.

Визначаючи сукупний розмір зазначених витрат на правову допомогу, який підлягає відшкодуванню, застосовуючи наведений правовий висновок щодо реальності (дійсності та необхідності) витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає, що витрати на правову допомогу, понесені відповідачем підлягають відшкодуванню позивачем у розмірі 10 000,00 грн. Саме в такому розмірі витрати відповідають критерію обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, відповідають обсягу вчинених процесуальних дій, обсягу виконаних адвокатом робіт, відповідають критерію розумності їхнього розміру (встановлення їхньої дійсності та необхідності), виходячи з конкретних обставин справи.

При цьому колегія суддів зазначає, що законність вирішення судом першої інстанції питання щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат у розмірі 30 000,00 грн у якості гонорару за наслідком вирішення спору - досягнення мети представництва - прийняття судового рішення про відмову у задоволенні позову колегією суддів не перевіряється, оскільки апеляційна скарги не містить доводів щодо незгоди позивача із відмовою суду першої інстанції у відшкодуванні цих витрат, а стороною відповідача не оскаржується відмова суду у відшкодуванні цих витрат у апеляційному порядку, що викладено представником відповідача у поданому апеляційному суду відзиві на апеляційну скаргу позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що представником відповідача не було надано до судових дебатів доказів понесених витрат на надання правової допомоги, а у заяві про ухвалення додаткового рішення ним не наводяться поважні причини неподання таких доказів у строки та в порядку, встановленому законом, колегією суддів не приймаються до уваги, з огляду на положення ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, додаткове рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про стягнення з позивача на користь відповідача понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп. При цьому, колегія суддів враховує позицію позивача щодо відшкодування нею відповідачеві витрат на правничу допомогу (позивач вважає, що відсутні підстави для такого стягнення), позивач не погоджується і з розміром заявлених витрат, що суд розцінює як її заяву про зменшення розміру витрат на правову допомогу. Суд бере до уваги ту обставину, що позивач є пенсіонеркою, вона отримує пенсію у невеликому розмірі, тобто її майновий стан є складним. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру судових витрат відповідача з 53 125 грн до 10 000 грн, вважаючи що така сума відшкодування буду законною та справедливою по відношенню до сторін по справі.

Оскільки за законом заява про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат та апеляційна скарга на додаткове рішення суду щодо розподілу судових витрат не підлягають оплаті судовим збором, тому питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення суду щодо розподілу судових витрат не підлягає вирішенню апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Додаткове рішення Дарницького районного суду м.Києва від 21 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП відсутній, адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 18 липня 2024 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна