ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що за час спільного проживання з відповідачем у справі, у них народився неповнолітній син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 22 травня 2009 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 червня 2013 року був розірваний. За спільною згодою з відповідачем, дитина залишилася проживати разом з ним, перебуває на його утриманні та вихованні.

В подальшому, 05 серпня 2017 року він уклав шлюб із ОСОБА_4 .

У зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, у березні 2022 року він відправив неповнолітнього сина у супроводі своєї дружини за кордон, де вони і проживають на теперішній час.

09 листопада 2023 року співробітниками управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради обстежені умови проживання за адресою: АДРЕСА_1 про що складено відповідний акт, за за змістом якого санітарний стан квартири задовільний, є необхідні комунікації.

Відповідно до характеристики Дніпровського техно-економічного ліцею № 61 «Ерудит» Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 є учнем 9А класу, навчається в ліцеї з першого класу. Батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_4 приділяють належну увагу вихованню сина.

Мати ОСОБА_2 за весь період навчання сина в ліцеї жодного разу не була, не цікавилась навчальним процесом сина, в ліцеї ніхто її не знає. Дитина не пам`ятає свою матір ОСОБА_2 , вона з ним не спілкується, матеріально не допомагає, до сина не приїжджає.

16 листопада 2023 року ОСОБА_2 надала нотаріально засвідчену заяву про те, що вона згодна на позбавлення батьківських прав, не проживає із сином та не займається його вихованням та матеріальним забезпеченням.

Вважає, що наявні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України.

Враховуючи викладене, просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 2833,00 грн. на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 2833,00 грн., але не менше 50 процентів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 листопада 2023 року, з подальшою індексацією відповідно до закону, щомісячно, та до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні іншої частини позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовлено.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у розмірі 1073,60 грн.

Рішення суду мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову в частині позбавлення батьківських прав, оскільки враховуючи інтереси перш за все дитини, під час розгляду справи судом не встановлено, а матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, систематично й позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батьків так і для дитини, тому відсутні правові підстави, передбачені положеннями статті 164 СК України для застосування до відповідача такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав.

Задовольняючи позов в частині стягнення аліментів суд першої інстанції виходив із наявності достатніх правових підстав для покладення на матір обов`язку утримувати неповнолітнього сина, яка визнала позов в цій частині у повному обсязі, відповідач будучи працездатною особою має можливість надавати таку допомогу й визначений судом розмір аліментів забезпечить право дитини на нормальний життєвий рівень, мінімально достатній для її фізичного, морального, культурного і соціального розвитку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення яким задовольнити позов в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин у справі та безпідставно відмовив у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав, не звернувши уваги на протиправну поведінку матері по відношенню до своєї дитини. Зазначає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на нотаріально посвідчену згоду відповідача на позбавлення її батьківських прав, яка виявила таке бажання самостійно, що є достатньою підставою для задоволення вимог позову та позбавлення матері батьківських прав по відношенню до сина. Окрім того, зазначає, що відповідач не спростовувала вимоги викладені у позові, а навпаки визнала їх у повному обсязі на, що суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 22 травня 2009 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2013 року був розірваний. Від спільного проживання сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається зі змісту рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2013 року, неповнолітній син, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з батьком, знаходиться на його утриманні та вихованні. Після розірвання шлюбу дитина залишиться проживати із батьком, що не заперечувалося з боку матері дитини.

У зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України, з березня 2022 року неповнолітня дитина ОСОБА_3 у супроводі ОСОБА_4 (дружини батька), виїхала за кордон та проживає разом із нею в Іспанії.

09 листопада 2023 року співробітниками управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради обстежені умови проживання за адресою: АДРЕСА_1 про що складений відповідний акт про стан квартири.

Відповідно до характеристики Дніпровського техно-економічного ліцею № 61 «Ерудит» Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 є учнем 9А класу, навчається в ліцеї з першого класу. Батьки ОСОБА_1 і ОСОБА_4 приділяють належну увагу вихованню сина.

Позивач надав письмові пояснення своєї матері ОСОБА_5 , дружини ОСОБА_4 , брата ОСОБА_6 , хрещеної матері ОСОБА_7 , інших родичів, знайомих, друзів про невиконання матір`ю ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_8 .

16 листопада 2023 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду заяву, посвідчену приватним нотаріусом Каменського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, за реєстровим № 1581, про те, що вона згодна на позбавлення батьківських прав відносно сина, оскільки вихованням та утриманням дитини вона не займається та не бажає займатися у майбутньої, дитина разом із нею не проживає, проживає із батьком. Всі питання про позбавлення батьківських прав просить розглядати без неї.

Окрім того, судом встановлено, що 23 січня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2024 року у справі № 201/835/24 (провадження № 2/201/1289/2024) позовну заяву передано за підсудністю до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2024 року у справі №201/835/24 (провадження №2/932/844/24) справу прийнято до провадження, призначено до розгляду на 30 квітня 2024 року.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини(параграф 57, 58).

Європейський суд з прав людини також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛвід 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява№ 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) Європейський суд з прав людини також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17.

Відповідно до ч.ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Однак висновок про доцільність позбавлення батьківських прав органом опіки та піклування суду не наданий, що позбавляє суд проаналізувати додатковий доказ, який має суттєве значення для розгляду даної справи.

Відтак, матеріали справи не місять належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських, окрім того, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, виключним і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків.

Окрім того, судом не прийнято визнання позову відповідачем у частині позбавлення її батьківських прав, оскільки відповідно до частин 1, 2, 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Згідно із частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: 1) визнання їх усіма учасниками справи та 2) відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Втім, визнання позову слід відрізняти від визнання відповідачем певних обставин. Так, відповідач може визнавати певні підстави позову, але заперечувати проти його задоволення з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, отже визнання обставин позову тільки звільняє позивача лише від їх доведення перед судом.

Під час розгляду справи, відповідач фактично визнала обставини, за яких позивач просить позбавити її батьківських прав, водночас заперечувала проти того, що вона ухилялася від виконання батьківських обов`язків, та вказувала, що опинилася у ситуації, створеної самим позивачем, яка її змусила покинути дитину. При цьому, зазначала, що хотіла б спілкуватися із дитиною, але сам син не хоче, бо багато часу минуло.

Дослідивши під час розгляду справи відеозапис із поясненнями неповнолітнього сина сторін, суд першої інстанції дійшов до висновку, що неповнолітній хлопець у його віці 15 років не може розуміти і усвідомлювати цілком об`єктивно наслідки позбавлення його матері батьківських прав стосовно себе. Бажання дитини проживати із батьком, яке було виказане на відеозаписі, цілком узгоджується із тими обставинами, у яких він перебуває, адже ОСОБА_8 має тісний зв`язок із батьком, а з матір`ю не має, оскільки це було зумовлено відсутністю спілкування протягом тривалого часу.

Вказане, взагалі не узгоджується із нормою пункту 2 частини 1 статті 164 СК України, яка вказує на необхідність з`ясування обставин саме ухилення від виконання батьківського обов`язку, а тому прохання до суду самого відповідача позбавити її батьківського права не відповідає нормам закону.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Відповідно до частини 1-3 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суд першої інстанції діяв у межах своєї дискреції.

Суд першої інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено.

Встановивши відсутність свідомого нехтування матір`ю своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову в частині позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 .

При цьому судом не було встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Навпаки, як правильно встановив суд першої інстанції, відповідач пояснювала, що бажає виховувати сина, зустрічатися з ним та доглядати його, що знайшло своє підтвердження під час розгляду справи, такий факт свідчить про її інтерес до дитини і бажання брати участь у її вихованні.

При цьому, колегія суддів наголошує, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

У даній справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно сина ОСОБА_3 не відповідає інтересам дитини, оскільки обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій, оскільки докази, подані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Окрім того, матеріали справи не містять висновку органу опіки та піклування, щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоцільність позбавлення матері батьківських прав щодо малолітнього сина, з урахуванням встановлених у цій справі обставин.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач визнала позов та надала нотаріально посвідчену заяву про позбавлення її батьківських прав, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені обставини були предметом розгляду у суді першої інстанції, судом надано на ці доводи вичерпну відповідь, а позивачем в свою чергу не доведено вказані обставини належними та допустимими доказами у розумінні положень діючого законодавства.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані доводи не можуть бути підставною для скасування рішення суду й простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність матері призвела до розриву зв`язків між нею та дитиною, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її батька, то ця обставина не є достатньою для позбавлення матері батьківських прав щодо її сина. Особливо в ситуації, коли мати наполегливо вказує, що вона хоче відновити та не бажає розвивати стосунки зі своїм сином.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на наявну протиправну поведінку матері щодо дитини, яка суперечить інтересам самої дитини, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки скаржником не надано суду належних до допустимих доказів на підтвердження протиправної поведінки матері щодо дитини у розумінні норм цивільно-процесуального законодавства України.

Посилання скаржника на безпідставну відмову у позові в частині відмови у позбавлені відповідача батьківських прав, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки згідно норм Сімейного Кодексу України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини й при розгляді справ щодо позбавлення батьківських прав суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Фактично аргументи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо вирішення спору, однак колегія суддів звертає увагу, що вони спростовуються матеріалами справи, наведеними нормами права та встановленими судом першої інстанції обставинами справи, яким надана належна оцінка під час розгляду справи.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна