Провадження № 2/359/771/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

26 липня 2024 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бориспільської міської ради Київської області про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В :

10 листопада 2023 року від ОСОБА_1 до Бориспільського міськрайонного суду Київської областінадійшов позов, яким просив суд : визнати протиправним та скасувати розпорядження виконуючого обов`язки міського голови ОСОБА_2 від 09 жовтня 2023 року №384-ОС «Про звільнення із займаної посади ОСОБА_1 »; поновити ОСОБА_1 на посаді директора Бориспільського міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), .

Вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебував на посаді директора Бориспільського міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг). 09 жовтня 2023 року розпорядженням виконуючого обов`язки міського голови ОСОБА_2 за № 384-с ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підставі п. 3 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним виходячи з наступного.

28 серпня 2023 року розпорядженням виконуючого обов`язки міського голови ОСОБА_2 за № 322-с до ОСОБА_1 було застосуване дисциплінарне стягнення. Позивач стверджує, що дане розпорядження винесено навмисно, з метою застосування положень трудового законодавства, а саме застосування догани, яка є передумовою для звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП.

Позивач вказав, що оскаржуване розпорядження не містить чіткого формулювання систематичного порушення законодавства чи обов`язків позивача, яке стало б підставою для його звільнення з займаної посади. В розпорядженні не зазначено, за яке конкретне одноразове грубе порушення трудових обов`язків він підлягає звільненню, за яких обставин вчинено проступок, характер останнього, у чому конкретно виявилося порушен-ня, що саме стало приводом до звільнення, чи могло бути підставою для розірвання трудового договору (контракту ) на підставах, визначених законом. Також у період 09 по 11 жовтня 2023 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному, тобто його звільнення фактично відбулось під час перебування на лікарняному.

Ухвалою суду від 13 листопада 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом і повідомленням. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

05 січня 2024 року Виконавчий комітет Бориспільської міської ради подав відзив на позов, у якому представник вказав, що заступник голови ОСОБА_2 , як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок діяти лише на підставі та в межах повно-важень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, перевищив надані йому повноваження, ігноруючи положення Закону № 280/97-ВР та виніс спірне розпорядження міського голови від 09 жовтня 2023 року за № 384-ОС з перевищенням повноважень. Крім того, на підставі розпорядження від 04 грудня 2023 року за № 458-ОС ОСОБА_2 звільнено з посади заступника міського голови.

30 січня 2024 року представник позивача адвокат Левченко С.Ю. подала до суду заяву про зміну предмету позову. Так, враховуючи реорганізацію Бориспільського міського тери-торіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) шляхом зміни назви, організаційної структури та штатної чисельності, за якої посада директора не скорочується, виникла необхідність в уточненні позовних вимог, а тому просила : визнати протиправним та скасувати розпорядження виконуючого обов`язки міського голови ОСОБА_2 від 09 жовтня 2023 року за №384-ОС «Про звільнення із займаної посади ОСОБА_1 »; поновити ОСОБА_1 на посаді директора Бориспільського міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), (), який з 01 березня 2024 року перейменовано на Бориспільський міський центр інтегрованих соціальних послу ().

Ухвалою суду від 30 січня 2024 року клопотання представника позивача адвоката Левченко С.Ю. задоволено та залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог Бориспільську міську раду Київської області.

08 лютого 2024 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору секретар Бориспільської міської ради Байчас В.М. подав до суду заперечення на клопотання про зміну предмету позову, якими просив відмовити у задоволенні клопо-тання про зміну предмету позову враховуючи, що позивачем подано заяву з порушенням визначеного ЦПК строку.

26 березня 2024 року від представника позивача адвоката Левченко С.Ю. до суду надійшли письмові пояснення щодо неподання заяви про предмету позову у строк передбачений ч. 3 ст. 49 ЦПК України. Нею зазначено, що вказаний строк пропущено у зв`язку з тим, що станом на 27 лютого 2024 року, рішення від 15 грудня 2023 року щодо зміни назви Бориспільського міського територіального центру соціального обслугову-вання (надання соціальних послуг) не було оприлюднено та опубліковано на веб-порталі Бориспільської міської ради, а тому про дані зміни позивач не міг довідатись раніше.

Ухвалою суду від 26 березня 2024 року замінено неналежного відповідача виконуючого обов`язків міського голови ОСОБА_2 на належного Бориспільську міську раду Київської області.

Ухвалою суду від 02 липня 2024 року вирішено питання про прийняття до розгляду заяви про зміну предмету позову від 30 січня 2024 року, та клопотання представника позивача адвоката Левченко С.Ю. задоволено, прийнято уточнені позовні вимоги.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони та їх представники до суду не з`явились.

Разом з тим, позивач подав до суду заяву, якою підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача Бориспільської міської ради подав до суду заяву, якою розгляд справи просив провести у відсутність представника Бориспільської міської ради, за результатами розгляду прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд, дослідивши подані сторонами заяви, оцінивши наявні у справі докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встанов-леному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. 0-Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Спірні правовідносини регулюються главою ІІІ «Трудовий договір» та главою XV «Індивідуальні трудові спори» КЗпП України.

Судом встановлено, що з 01 грудня 2010 року позивач працював у Бориспільському районному територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) на посаді заступника директора, а потім на посаді директора Бориспільському районному територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг). Наведене підтверджується записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 заведеної 22 серпня 1978 року на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 7-8).

Розпорядженням виконуючого обов`язки міського голови Бориспільської міської ради Київської області за № 384-ос від 09 жовтня 2023 року ОСОБА_1 було звільнено з вказаної посади у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладеним підпунктом 12.1 пункту 12 Положення про Бориспільській міській територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6).

Вказані обставини, в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню, оскільки визнаються і не заперечуються сторонами у справі, і у суду відсутні сумніви у добровільності такого визнання.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлено, що позивача звільнено з займаної посади на підставі Розпорядженням виконуючого обв`язки міського голови Бориспільської міської ради Київської області за № 384-ос від 09 жовтня 2023 року.

З даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 10 листопада 2023 року, що підтверджується вхідним штемпелем суду за № 31026. Зважаючи на це, суд приходить висновку, що позивачем не пропущено місячний строк для звернення до суду з даним позовом.

В період з 09 по 11 жовтня 2023 року включно ОСОБА_1 перебував на лікарняному. Наведене підтверджується медичним висновком про тимчасову непрацездатність серії Е6В7-3С4Х-НН2Е-6А68 від 09 жовтня 2023 року (а.с. 87).

Рішенням Бориспільської міської ради №3061-48-VІІІ від 15 грудня 2023 року (а.с.39-40) змінено назву Бориспільського міського територіального центру соціального обслугову-вання (надання соціальних послуг) () на Бориспільський міський центр інтегрованих соціальних послуг з 01 березня 2024 року.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України та ст. 43 Конституції України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Європейський суд з прав людини вказав, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у межах трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії визнано такими, що впливають на «приватне життя» (рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11, пункт 165).

З урахуванням положень ч. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського суду з прав людини слід зробити висновок, що обмеження наданих особі соціальних гарантій у сфері трудової діяльності та, як наслідок, звільнення без дотримання вимог закону охоплюється поняттям «приватне життя».

Відповідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.

Відповідно ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення до працівника, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках врахо-вуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законода-ством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП України).

У справах про поновлення на роботі особи, звільненої за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, судам необхідно з`ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов : порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця.

Систематичним невиконанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Розпорядженням № 322-ОС від 28 серпня 2023 року ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

Вказане, в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню, оскільки визнається і не заперечується сторонами, і у суду відсутні сумніви у добровільності такого визнання.

В якості правової підстави для звільнення позивача, в розпорядженні № 384-ОС від 09 жовтня 2023 року «Про звільнення із займаної посади ОСОБА_1 », зазначено: враховуючи результати службового розслідування на виконання розпорядження міського голови від 03 жовтня 2023 року за № 376-ос, у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених п.п. 12.1 п. 12 Положення про Бориспільський міський територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в новій редакції, затвердженого рішенням Бориспільської міської ради 24 грудня 2020 року за № 80-3-VIII та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Відповідно п.п. 12.1 п. 12 Положення про Бориспільський міський територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) в редакції, затвердженого рішенням Бориспільської міської ради 24 грудня 2020 року № 80-3-VIII, директор територіального центру організовує роботу територіального центру, несе персональну відповідальність за виконання покладених на центр завдань, забезпечує проведення моніторингу та оцінку якості соціальних послуг, визнає ступінь відповідальності працівників.

Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» систематичним не вико-нанням обов`язків вважається таке, що вчинене працівником, який раніше допускав порушення покладених на нього обов`язків і притягувався за це до дисциплінарної відповідальності, проте застосовані заходи дисциплінарного чи громадського стягнення не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Указане узгоджується з правовим висновком, наведеним у постанові від 09 грудня 2021 року у справі за № 489/58/20 (провадження № 61-11862св20).

Тому для звільнення працівника за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України потрібне існування факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) вчинення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосову-валися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше і на момент повторного невиконання ним без поважних причин трудових обов`язків їх не знято і не погашено.

Під час розгляду справи роботодавець зобов`язаний довести факт вчинення працівником нового порушення трудових обов`язків, яким він обґрунтовував наказ (розпорядження) про звільнення.

При цьому роботодавець не вправі вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором (ст. 31 КЗпП України), а тому відмова працівника від виконання роботи, що не входить до кола його обов`язків, не є порушенням трудової дисципліни і, відповідно, такі дії не дають підстав для його звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі за № 452/970/17 (провадження № 14-157цс19).

З огляду на викладене, відповідач не довів системність невиконання позивачем без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Зазначені правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі за № 524/3490/17, від 03 вересня 2019 року в справі за № 466/8377/16 та 09 грудня 2021 року по справі за №489/58/20.

Дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що оскаржуване розпорядження №384-ОС від 09 жовтня 2023 року «Про звільнення із займаної посади ОСОБА_1 » не містить посилань на конкретне порушення трудової дисципліни позивачем та факт вчинення ним дисциплінарного проступку не доведений належними та допустимими доказами.

Наведене, на переконання суду, вже є окремою самостійною підставою для визнання звільнення позивача незаконним.

Крім того, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України забороняють звільняти працівника у період тимчасової непрацездатності та відпустки, якщо таке звільнення відбувається з ініціативи роботодавця (тобто на підставі статей 40,41 КЗпП України).

Як зазначив позивач у позові, відповідно медичного висновку № Е6В7-3С4Х-НН2Е-6А68 від 09 жовтня 2023 року з 09 жовтня 2023 року по 11 жовтня 2023 року позич хворів, електронний листок непрацездатності автоматично надійшов на адресу відповідача.

Водночас, відповідно правових висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі за № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19), сам факт звільнення працівника під час лікарняного не є достатньою підставою для його поновлення на роботі. Суд констатував, що у такому випадку необхідно змінити дату звільнення працівника, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності.

КЗпП України не забороняє роботодавцеві змінити дату звільнення у разі надання працівником листка тимчасової непрацездатності.

Відповідно ч. 1 - 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконан-ням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відтак, підсумовуючи наведене суд вважає, що з метою відновлення законності та порушеного права позивача на працю, належить визнати незаконним та скасувати роз -порядження № 384-ОС від 09 жовтня 2023 року «Про звільнення із займаної посади ОСОБА_1 » та поновити ОСОБА_1 на посаді директора Бориспільського міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), .

В свою чергу, диспозиція ч. 1 ст. 235 КЗпП України вказує те, що незаконно звільнений працівник підлягає поновленню виключно на попередній роботі.

У зв`язку з цим, судом встановлено, що позивач ніколи не перебував у трудових відносинах з Бориспільським міським центром інтегрованих соціальних послуг. Ця обставина свідчить про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді директора вказаної організації, а саме у Бориспільському міському центрі інтегрованих соціальних послуг.

Тому у задоволені позову в частині вимоги щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді директора саме у Бориспільському міському центрі інтегрованих соціальних послуг, слід відмовити.

У пункті 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України та ч. 7 ст. 235 КЗпП України вказано, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Зважаючи на вказане суд приходить висновку щодо наявності підстав для звернення судового рішення, в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, до негайного виконання.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимуше-ного прогулу.

Доказів того, що в період з дати звільнення і до дня ухвалення судового рішення позивач був працевлаштованим та отримував заробіток, суду сторонами не надано.

Відповідно п. 18, абз. 3 п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992 року вказано, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі за №9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Відповідно підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу .

Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.

Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19.

Відповідно довідки про середньоденний заробіток складеної Бориспільським міським центром інтегрованих соціальних послуг Бориспільської міської ради від 29 березня 2024 року за № 1-37/310 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на момент звільнення складала 599 грн. 36 коп. (а.с. 101).

Зважаючи на вказане з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 125 865 грн. 60 коп. (розрахунковий період з 09 жовтня 2023 року по 26 липня 2024 року включно це 210 робочих днів х 599 грн. 36 коп.) з утриманням обов`язкових податків та зборів в порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 не сплачував судовий збір.

Позовні вимоги про визнання незаконним і скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено в повному обсязі, а тому сплачений судовий збір за ці вимоги підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 3681 грн. 05 коп. (1258,65+1211,20+1211,20).

Відтак, загалом з Бориспільської міської ради Київської області на користь держави слід стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 3681 грн. 05 коп.

Враховуючи наведене та керуючись вимогами ст. 10-13, 76-82, 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 353-354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Бориспільської міської ради Київської області про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження виконуючого обов`язки міського голови ОСОБА_2 від 09 жовтня 2023 року за № 384-ОС «Про звільнення із займаної посади ОСОБА_1 » з посади директора Борис-пільського міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) з 09 жовтня 2023 року на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді директора Бориспільського міського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) з 09 жовтня 2023 року.

Рішення суду в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Стягнути з Бориспільської міської ради Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 жовтня 2023 року по 26 липня 2024 року включно в розмірі 125 865 (сто двадцять п`ять тисяч вісімсот шістдесят п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

Стягнути з Бориспільської міської ради Київської області на користь держави Україна судовий збір в розмірі 3681 (три тисячі шістсот вісімдесят одна) гривня 05 (п`ять) копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Позивач : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_2 орган що видав 3222, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 .

Відповідач : Бориспільської міської ради Київської області, , місцезнаходження : Київська область, м. Бориспіль, вул. Київський Шлях, 72.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провад-ження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 26 липня 2024 року.

Суддя Л.В. Яковлєва