П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2024 року м. Київ

Справа № 369/13971/19

Провадження№22-ц/824/7581/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 24 липня 2024 року

Повний текст постанови складено 26 липня 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.,

секретаря: Ольшевського П.М.

сторони позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану адвокатом Небелиця Артемом Вікторовичем, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухваленого у складі судді Фінагеєвої І.О. 28 листопада 2023 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району про визнання батьківства.

В обґрунтування позовних виог посилався на те, що з травня 2016 року позивач та відповідач почали спільно проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В грудні 2016 року сторони дізналися про те, що відповідач вагітна, строк вагітності становив один місяць. В кінці січня 2017 року між позивачем та відповідачем виникла сварка та сторони припинили спільне проживання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідача народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 05 вересня 2017 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 130.

Згідно довідки Виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району № 130 від 05 вересня 2017 року відомості про батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, тобто за вказівкою матері.

Після народження доньки позивач та відповідач знову почали спільно проживати для того, щоб малолітня дитина зростала у повноті батьківської любові та турботи.

03 листопада 2017 року позивач та відповідач, на підтвердження своїх намірів щодо спільної дитини, зареєстрували шлюб у Святошинському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. При цьому, позивач неодноразово наголошував на тому, щоб сторони подали спільну заяву та записали його батьком доньки, на що отримував позитивну відповідь, але поїздка до органу реєстрації постійно відкладалася.

На початку серпня 2018 року стосунки між позивачем та відповідачем погіршились і сторони почали проживати окремо. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року у справі № 756/10626/18 шлюб між сторонами було розірвано.

При цьому позивач постійно, декілька разів на тиждень приїжджав до доньки, а іноді залишався ночувати у відповідача, надавав всіляку допомогу, необхідну для повноцінного та гармонійного зростання малолітньої ОСОБА_3

04 вересня 2019 року позивач мав змогу востаннє бачити доньку. Після того, як до відповідача на постійне проживання приїхали її батьки, вона повністю обмежила позивача в можливості спілкування з донькою. З цього часу відповідач категорично відмовляла позивачу в поданні спільної заяви про визначення походження дитини.

З огляду на вищенаведене позивач просив суд:

визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, РНОКПП: НОМЕР_2 , батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

Внести зміни до актового запису № 130 від 05 вересня 2017 року складеного Виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та вказати батьком дитини громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Запоріжжя, Україна;

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2019 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

У лютому 2020 року суд отримав відзив ОСОБА_2 на позовну заяву ОСОБА_1 , в обґрунтування якого відповідач посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, а твердження про те, що відсутні підстави для її застосування не відповідають дійсності. Відповідач зазначає, що позивач був обізнаний про народження ОСОБА_3 щонайпізніше з моменту реєстрації шлюбу, проте ніяким чином не намагався визнати батьківство.

Відповідач вважає, що твердження позивача про батьківство ґрунтується виключно на його суб`єктивному переконанні, жодного доказу на підтвердження вказаного позивач не зазначив. На підставі наведеного відповідач просила у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою від 10 березня 2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області призначив по справі судову генетичну експертизу для встановлення батьківства.

25 вересня 2020 року відповідач ОСОБА_2 повідомила суд про неможливість явки до експертної установи для забору зразків крові.

На виконання ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2020 року до суду надійшло повідомлення завідуючого відділенням судово-медичної генетичної ідентифікації Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи щодо повернення ухвали про призначення судової генетичної експертизи по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства, у зв`язку з неявкою відповідача разом із дитиною до експертної установи для відібрання генетичного матеріалу.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалами від 14 квітня 2021 року, 25 січня 2022 року, 07 листопада 2022 року призначав по справі судову генетичну експертизу для встановлення батьківства, разом з тим, проведення вказаних експертиз не відбулося в зв`язку з неявкою відповідача та дитини для відбору порівняльних зразків.

Ухвалою від 05 вересня 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, справу призначив до розгляду.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району про визнання батьківства, - задоволено.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, РНОКПП: НОМЕР_2 , батьком малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Внести зміни до актового запису № 130 від 05 вересня 2017 року складеного Виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та вказати батьком дитини громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Запоріжжя, Україна.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником відповідача ОСОБА_4 адвокатом Небилиця А.В. до Київського апеляційного суду подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є упередженим та таким, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 29 січня 2024 року апеляційну скаргу передано головуючому судді.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 січня 2024 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 подану адвокатом Небилиця А.В. залишено без руху для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Небилиця А.В. та витребувано з Києво-Святошинського районного суду Київської області матеріали цивільної справи №369/13971/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району про визнання батьківства.

15 лютого 2024 року матеріали цивільної справи №369/13971/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району про визнання батьківства, надійшли до Київського апеляційного суду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 березня 2024 року справу призначено в судове засідання з викликом учасників справи.

12 березня 2024 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Коваленко Я.О. подано відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу, яка надійшла до Київського апеляційного суду 27 березня 2024 року, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Небилиця А.В. відхиляє заперечення позивача в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими та такими, що не можуть бути прийняті до уваги.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Коваленко Я.О. проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідач ОСОБА_2 та їїх представник в судове засідання не з`вилися, представником ОСОБА_2 авдокатом Небилиця А.В. подано заяву, в якій він просить розгляд апеляційної скарги провести у відсутність апелянта та її представника.

Третя особа Виконавчий комітет Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району явку свого представника в судове засідання не забезепечив, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

За таких обставин, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 , її представника та представника треитьої особи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 , виданого 05 вересня 2017 року Виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Зі змісту вказаного свідоцтва про народження вбачається, що в графі батько зазначено ОСОБА_6 , в графі мати - ОСОБА_2 .

Згідно довідки № 130, виданої 05 вересня 2017 року Виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі реєстрації актів про народженяя виконавчого комітету Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області складено відповідний запис № 130 від 05 вересня 2017 року. Відомості про батька зазначені відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

03 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб Святошинським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, про що зроблено відповідний актовий запис №1332, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_4 , виданого 03 листопада 2017 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року у справі № 756/10626/18 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в оскаржуваній частині відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надаючи оцінку аргументам, наведеним в апеляційній скарзі, Київський апеляційний суд виходить із такого.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).

За змістом ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду.

Відповідно до ст.128 СК України, за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 СК України, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Положеннями ст.135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Законодавством визначено перелік осіб, які вправі звернутися з позовом про визнання батьківства. Зокрема, позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Визнання батьківства - це волевиявлення особи, яка вважає себе батьком дитини. Однак одного волевиявлення особи щодо визнання себе батьком певної дитини недостатньо для настання правових наслідків. Необхідно також ще й волевиявлення матері дитини, яке полягає у вираженні згоди на те, щоб чоловік був записаний батьком її дитини. Саме тому вимагається подання до органів реєстрації актів цивільного стану спільної заяви матері дитини та чоловіка, який вважає себе батьком цієї дитини.

Визнання батьківства є констатацією факту біологічного батьківства особи, яка подала заяву до органів реєстрації актів цивільного стану, метою якого є підтвердження вже існуючого біологічного (кровного) споріднення між чоловіком, який визнає себе батьком, та дитиною.

Для встановлення батьківських правовідносин між дитиною та особою, яка не є її біологічним батьком, але бажає визнати себе батьком цієї дитини, існує інститут усиновлення, тобто набуття батьківських прав особою, яка бажає усиновити чужу дитину.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалами від 10 березня 2020 року, 14 квітня 2021 року, 25 січня 2022 року, 07 листопада 2022 року призначав по справі судову генетичну експертизу для встановлення батьківства, разом з тим, проведення вказаних експертиз не відбулося в зв`язку з неявкою відповідача та дитини для відбору порівняльних зразків.

Відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2008 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.

Згідно ст.109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Як зазначено в преамбулі та ст.ст.7, 9, 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння, дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню. З метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у Конвенції, держави-учасниці надають батькам належну допомогу у виконанні обов`язків по вихованню дітей.

В рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» (п. 54), «М.С. проти України», № 2091/13, § 76, ЄСПЛ, від 11 липня 2017 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v.Sweden) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, щодо визначення кращих інтересів дитини, а саме: підтримання зв`язків із сім`єю є в кращих інтересах дитини, крім випадків, коли сім`я виявляється явно неналежною або не функціонуючою; розвиток дитини в безпечному і надійному оточенні, яке дійсно функціонує, є в кращих інтересах дитини.

Враховуючи те, що відповідач ухилилась від явки до експертної установи, при цьому будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце проведення відбору необхідних зразків, зважаючи на те, яке доказове значення має проведення судової генетичної експертизи по даній справі, приймаючи до уваги, що іншим способом неможливо встановити біологічне походження дитини від батька, суд першої інстанції визнав факт того, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 являється біологічним батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у зв`язку із чим позовні вимоги в частині визнання батьківства задовольнив.

А тому, рішення суду першої інстанції є вірним, законним та обґрунтованим.

Відповідно до роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2008 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за нормою статей 213, 215 ЦПК України, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

В ст. 134 СК України законодавець закріпив порядок внесення змін до актового запису про народження у разі визнання батьківства, материнства. Так, на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Аналогічні положення містять і Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 № 96/5.

Зокрема, відповідно до п. 2.13.1 зазначених Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є в тому числі і рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Згідно п. 2.16.4 Правил на підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду.

З урахуванням того, що батьківство ОСОБА_1 відносно малолітньої ОСОБА_3 підтверджено в ході судового розгляду, а також тих обставин, що позивач має можливість забезпечити його матеріально, бажає його виховувати, цікавиться його подальшою долею, колегія суддів вважає, що позов підлягав задоволенню, що максимально відповідає інтересам малолітньої ОСОБА_3 , у зв`язку з чим необхідно внести зміни в актовому записі про його народження.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності.

При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (частина перша статті 135 СК України).

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу(частина четверта статті 128 СК України).

Особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство (стаття 129 СК України).

До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу (частина перша статті 20 СК України).

Тлумачення норм СК України свідчить, що законодавець передбачив різні підстави для пред`явлення позовної вимоги про визнання батьківства відповідно до статті 128 СК України та статті 129 СК України.

У статті 128 СК України регулюється випадок, за яким запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Саме в такому разі особа, яка вважає себе батьком дитини, може подати до суду позовну заяву про визнання свого батьківства. При цьому, з врахуванням змісту частини першої статті 20 СК України та статті 128 СК України, позовна вимога про визнання батьківства згідно зі статтею 128 СК України виключена законодавцем із сфери дії позовної давності.

Частина перша статті 129 СК України стосується ситуації, за якої оспорити батьківство може чоловік, який вважає себе батьком дитини, а батьком дитини записана інший чоловік. Тобто позивачем є чоловік, який вважає себе батьком дитини, а відповідачем - чоловік, який записаний батьком дитини. Предметом доказування в цьому разі є відсутність кровної спорідненості між дитиною і чоловіком, записаним як батько в актовому записі про народження дитини, та наявність такої спорідненості між дитиною й особою, яка вважає себе її батьком. До позовної вимоги про визнання батьківства згідно з частиною першою статті 129 СК України застосовується позовна давність в один рік.

Проаналізувавши аргументи відповідача у справі суд вважає, що у даному випадку підлягають розмежування вимоги про визнання батьківства на підставі статті 128 СК України, до якої позовна давність не застосовується, та вимоги про визнання батьківства з правових підстав, визначених частиною першою статті 129 СК України, до якої застосовується позовна давність в один рік.

За обставинами цієї справи відомості про батька дитини записано за заявою матері відповідно до частини першої статті 135 СК України, що підтверджується довідкою № 130, виданою 05 вересня 2017 року Виконавчим комітетом Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Отже, до вимоги ОСОБА_1 про визнання батьківства не можуть застосовуватися положення статті 129 СК України, яка регулює спір про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини, зокрема, положення частини другої цієї статті про річний строк позовної давності до вимоги про визнання батьківства в межах вирішення такого спору про батьківство.

Оскільки за обставин цієї справи запис про батька дитини ОСОБА_3 вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України, позов про визнання батьківства позивача, який вважає себе батьком дитини, має регулюватися статтею 128 СК України, до якої позовна давність не застосовується.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального

і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Небелиця А.В. без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року- без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін, розподіл судових витрат у зв?язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відповідно до статті 141 ЦПК України Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Небелиця Артемом Вікторовичем залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена

в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна