Справа № 344/2397/24
Провадження № 2/344/1602/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Татарінової О.А.,

за участю секретаря Кондратів Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Івано-Франківська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним. В обґрунтування позову зазначив, що позивач як батько дитини уклав договір про сплату аліментів на свою неповнолітню дитину, але в Договорі є пункт 4 стосовно обов`язку їх сплачувати відповідачці (а не дитині) і по досягненню нею повноліття та до її виздоровлення. Вказаний пункт є недійсним, оскільки суперечить закону у зв`язку з тим, що: порушено ст. 180 СК України, за якою батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; порушено ч. 1 ст. 189 СК України, за якою, батькам надано право укласти договір про сплату аліментів на дитину, а за ч.1 ст. 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Тобто закон не наділяє батьків таким правом щодо повнолітньої дитини; по досягненню особою 18 літнього віку, мати втрачає статус законного представника дитини і закон не наділяє її можливістю автоматично представляти повнолітню особу поза волею останньої. За ч. 2 ст. 237 ЦК України, не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені. Представництво повнолітньої особи не може виникати на підставі договору між її батьками, бо це суперечить ч. 2 ст. 237 ЦК за яким представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства; у п.4 не вказано термін завершення виконання зобов`язання, що суперечить ч. 2 ст. 252 ЦК України, оскільки слово вжите в п. 4 «виздоровлення» не є юридичним фактом, тобто не є ні дією ні подією, що суперечить ч.1, 2 ст. 251 ЦК України. Договір про сплату аліментів повинен відповідати загальним вимогам, встановленим ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Таким чином, п. 4 Договору не дотримано. Враховуючи наведене просить суд визнати недійсним пункт 4 Договору між батьками про сплату аліментів на дитину від 15.10.2020 р., що посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А. і зареєстрований у реєстрі за №579 та укладений між ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 .

04.03.2024 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтовує тим, що позивач, перебувачи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки 15.10.2020 року спільно з Відповідачем уклали договір про оплату аліментів на дитину, який нотаріально посвідчений. Позивач неправомірно посилається на ст.180 Сімейного кодексу України, оскільки між позивачем і відповідачем укладено Договір про сплату аліментів на дитину і відповідно до ч.1 ст.181 СКУкраїни спосіб виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначається за домовленістю між ними.

Оскільки, неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідом групи «А», згідно медичного висновку №12/1 від 1.02.2007 року позивач зобов`язується сплачувати грошові кошти на утримання дитини-інваліда і після досягнення ним повноліття як це і обумовлено в п.4 Договору. Таким чином між позивачем та відповідачем добровільно укладена угода, яка передбачає порядок виплати аліментів на дитину з інвалідністю і після досягненню нею повноліття до повного виздоровлення. Така матеріальна допомога надається у разі їх визнання особами з інвалідністю І, ІІ групи і присуджуються на строк інвалідності.

Згідно висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності стороннього догляду за особою з інвалідністю І групи внаслідок психічного розладу ОСОБА_4 потребує постійного стороннього догляду і йому встановлена інвалідність довічно. Крім того Івано-Франківська обласна спеціалізована психіатрична МСЕК видала довідку до акту огляду медико-соціальною комісією серія 12 ААГ №489607 згідно якої ОСОБА_4 встановлена доросла перша група А інвалідності довічно і зазначено, що він потребує постійного стороннього догляду і нагляду.

Оскільки в діючому Сімейному кодексі України не конкретизовано, до якого саме часу батьки зобов`язані утримувати повнолітніх дітей з інвалідністю, відповідно до ч.1 ст.10 СК України, доцільно застосувати в цій частині правовідносин норму ч.3 ст.79 СК України, відповідно до якої: якщо один із подружжя одержує аліменти у зв`язку з інвалідністю, сплата аліментів триває протягом строку інвалідності в даному випадку довічно. Позивач на даний час перебуває за кордоном, має паспорт громадянина Іспанії. При цьому він залишається громадянином України. Якщо він перебуває за кордоном, працює там, значить отримує доходи, однак не надав доказів про те, що він не може надавати матеріальну допомогу або ж сплачувати аліменти на дитину. Позивачем не враховано те, що однією з підстав сплачувати аліменти на повнолітню дитину це наявність у неї інвалідності І або II групи. Позивач знав, що його син є інвалідом групи «А» з дитинства. Застосувавши в п.4 Договору про сплату аліментів термін «до повного виздоровлення» сторони передбачили те, що може з часом дитина одужає, а якщо цього не станеться, то Позивач зобов`язаний буде сплачувати аліменти на весь термін встановлення інвалідності, тобто довічно. Слід зазначити, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. Визнаючи недійсним п.4 Договору між батьками про сплату аліментів на дитину позивач по суті в односторонньому порядку припиняє виконання своїх зобов`язань по сплаті аліментів на повнолітню дитину, якій встановлена інвалідність групи А довічно, чим порушуються права дитини, передбачені ст. 198 СКУкраїни.

Відповідачем зазначається, що вона з 30.01.2012 року не працює, здійснює догляд за сином інвалідом першої групи А і єдиний її дохід це державна соціальна допомога по догляду за інвалідом. Враховуючи викладене просить суд відмовити у задоволенні позову, стягнути з позивача в користь відповідача витрати на правову допомогу.

22.03.2024 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якому зазначає, що інвалідність та потреба в сторонньому догляді, на що посилається Відповідач, не означає, що син є недієздатним і не наділяє Відповідача правами опікуна, правом представляти інтереси повнолітньої дієздатної особи при укладанні правочинів та інших дій, які випливають з правочинів, зокрема щодо отримання коштів, тому вказаний п. 4 не відповідає чинному законодавству та суперечить іншим положенням Договору. В матеріалах справи відсутнє рішення про визнання сина недієздатним та встановлення опіки Відповідача над ним, що зайвий раз підтверджує відсутність повновжень як представника.

Положення п.4 порушує права повнолітньої дитини на отримання нею коштів особисто, є взаємовиключним та не відповідає іншим положенням Договору, закрема щодо п. 6. де відповідач зобов`язується всі одержані аліменти використовувати за цільовим призначенням, тобто виключно на утримання неповнолітнього сина. Таким чином відповідач не має права представляти повнолітнього поза його волею.

Договір про сплату аліментів після повноліття дитини повинен бути укладений вже з повнолітньою дитиною або з її представником, який має відповідні повноваження чи опікуном, якщо дитина визнана за рішенням суду недієздатною. ОСОБА_4 є повнолітнім з 30.01.2024 р. Матеріали справи не містять доказів його недієздатності та підтвердження опікунства Відповідача. Тому положення п. 4 оспорюваного Договору є таким, що порушує законодавство, тому є підстави для визнання його недійсним. Крім того, посилання Відповідача щодо спроможності Позивача надавати матеріальну допомогу не стосуються предмету спору. Позивач готовий надавати матеріальну допомогу, однак після укладення нового договору, який відповідатиме нормам чинного законодавства, з повнолітнім дієздатним сином або матір`ю, якщо відповідач надасть відповідні повноваження представляти сина або за рішення суду. Оскільки фактично строк дії договору вже завершився після досягнення сином повноліття, а положення п.4 не може бути виконаним в силу його недійсності. Також відповідач, заперечуючи щодо терміну сплати аліментів, необгрунтовано застосовує аналогію із ч. 3 ст. 79 СК України, відповідно до якої один із подружжя отримує аліменти у зв`язку з інвалідністю протягом строку інвалідності, оскільки: дана стаття стосується сплати аліментів на утримання одного із подружжя за рішенням суду; в спірному п.4 якраз і не вказано термін «протягом строку інвалідності», а некоректно вказано поняття «до повного виздоровлення», що не є юридичним фактом, тобто не є ні дією ні подією, що суперечить ч.1, 2 ст. 251 ЦК України. Таким чином, у п.4 не вказано термін завершення виконання зобов`язання, що суперечить ч. 2 ст. 252 ЦК України. Враховуючи наведене просить суд позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав з підстав наведених у позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити.

Відповідач та її представник в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, з мотивів, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батьками якого зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 від 08.02.2006 року (а.с.24).

Як вбачається з копії висновку ЛКК №12/1 від 01.02.2007 року у дитини наявне захворювання/патологічний стан/ Дитяий церебральний параліз з стійкими тяжкими руховими порушеннями у вигляді парезів 4-х кінцівок відповідає розділу І, пункту 2, підпункту 2.1.Переліку медичних показань державної соціальної допомоги на дітей інвалідів віком до 18 років, затвердженого наказом МОЗ України, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України від 08.11.2001 року №454/471/516. Висновок дійсний до 01.02.2012 року (а.с.34).

30.01.2012 року ОСОБА_5 була звільнена із займаної посади помічника судді за власним бажанням, у зв`язку з необхідністю догляду за дитиною-інвалідом, відповідно до ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки Серія НОМЕР_2 (а.с.32-33).

15.10.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено Договір між батьками про сплату аліментів на дитину, який посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А.

Відповідно до зазначеного Договору, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 попередньо ознайомлені з вимогами цивільного та сімейного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, домовилися закрема про наступне:

Так, пунктом 1 Договору між батьками про сплату аліментів на дитину від 15.10.2020 року сторони погодили, що договір укладено батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до п.2. в зв`язку з тим, що батько має нерегулярні, мінливі доходи, сторони, прийшли до згоди, що батько буде сплачувати на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 6 700,00 гривень, що буде еквівалетно 200 Євро на момент розрахунку щомісяця по курсу НБУ до досягнення ним повноліття.

Згідно п.3. Батько, бере на себе зобов`язання вищевказану суму аліментів сплачувати не пізніше 10 числа кожного місяця.

У п.4. Договору між батьками про сплату аліментів на дитину від 15.10.2020 року між сторонами погоджено, що у зв`язку із тим, що неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є дитиною інвалідом групи «А», згідно медичного висновку №211 від 10.01.2017 року, батько, зобов`язується сплачувати грошові кошти на утримання дитини-інваліда і після досягнення ним повноліття у розмірі, та строки, передбачені п.п.2,3 даного договору до повного виздоровлення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до п.8. Розмір аліментів та розмір утримання за згодою Сторін може бути переглянуто у разі зміни сімейного та матеріального стану, шляхом внесення змін до даного договору та його нотаріального посвідчення.

У п.10 Договору між батьками про сплату аліментів на дитину від 15.10.2020 року сторони погодили, що вони стверджують, що цей договір не носить характеру мнимого або удаваного договору, не приховує іншого договору і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки (а.с.8-9).

З довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії Серія 12 ААГ №489607 від 30.01.2024 року встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено Першу А групу інвалідності, довічно. Причина інвалідності інвалід з дитинства. Потребує постійного стороннього догляду і нагляду (а.с.28).

Згідно висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №13/22/01.02.2024 року виданої КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» від 01.02.2024 року №1908 ОСОБА_4 , 2006 року народження, є особою з інвалідністю І А групи внаслідок психічного розладу. Він потребує постійного стороннього догляду. Висновок дійсний довічно (а.с.29).

Відповідно до Довідки №2991 від 07.02.2024 року про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за даними Муніципального реєстру Івано-Франківської міської територіальної громади ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.27).

З довідки Департаменту соціальної політики від 26.02.2024 року №1651 вбачається, що ОСОБА_2 знаходиться на обліку в Департаменті соціальної політики та отримує соціальну допомогу дітям з інвалідністю. За період з січня 2023 року по грудень 2023 року отримала допомогу в розмірі 85 573,20 грн. (а.с.30).

Відповідно до ч. 1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом.

Договір про сплату аліментів (аліментний договір) є цивільно-правовим договором, відповідно до якого платник аліментів зобов`язується надавати одержувачу аліментів матеріальне утримання на узгоджених ними умовах.

Відповідно дост. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Так, СК України не встановлює порядок укладення, зміни, припинення договору про сплату аліментів на дитину, визнання його недійсним, а тому до таких положень застосовуються норми загального законодавства Цивільний Кодекс України.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що п.4 Договору стосується обов`язку його сплачувати аліменти відповідачці (а не дитині) і по досягненню ним повноліття та до його виздоровлення. Вказаний пункт є недійсним, оскільки суперечить закону у зв`язку з тим, що порушено ст. 180 СК України, ч. 1 ст. 189 СК України, ч.1, 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України.

Так, згідно п.4 укладеного договору сторонами погоджено, що зв`язку із тим, що неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною інвалідом групи «А», згідно медичного висновку №211 від 10.01.2017 року, батько, зобов`язується сплачувати грошові кошти на утримання дитини-інваліда і після досягнення ним повноліття у розмірі, та строки, передбачені п.п.2,3 даного договору до повного виздоровлення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як встановлено судом, на час укладення спірного договору ОСОБА_4 був дитиною інвалідом групи «А».

З довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії Серія 12 ААГ №489607 від 30.01.2024 року встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено Першу А групу інвалідності, довічно. Причина інвалідності інвалід з дитинства. Потребує постійного стороннього догляду і нагляду (а.с.28).

За статтею 198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Відповідно до ч.1 ст.201 СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом щодо законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Тлумачення статтей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є не лише наявність відповідних підстав для оспорення правочину, але й встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як правило той чи інший спосіб захисту спрямований на відновлення порушених цивільних прав та (або) інтересів. При визнанні правочину недійсним потреба встановлення порушених цивільних прав та інтересів залежить від того, чи виконаний недійсний правочин. Тому якщо він виконаний (або виконується), то слід встановлювати порушені права і (або) інтереси. У ситуації, яка розглядається, коли правочин не виконаний, визнання правочину недійсним, по суті, буде мати превентивний характер, спрямований на недопущення порушення цивільних прав і (або) інтересів.

Так, укладаючи спірний договір (п.4) сторонами погодили, що батько зобов`язується сплачувати грошові кошти на утримання дитини-інваліда і після досягнення ним повноліття у розмірі, та строки, передбачені п.п.2,3 даного договору до повного виздоровлення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Пунктом 9 та 11 передбачена відповідальність батька за невиконання умов договору.

Суд вважає, що п.4 Договору суперечить ч.1,2 ст.251, ч. 2 ст. 252 ЦК України, оскільки слово вжите в його пункті «виздоровлення» не є ні дією ні подією, яка має юридичне значення. Крім того, договір про сплату аліментів після повноліття дитини повинен бути укладений з повнолітньою дитиною або з її представником, який має відповідні повноваження.

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

На підставі наведеного та керуючись 4, 5, 12, 13, 81, 76-81, 89, 133, 141, 263-268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним задовольнити.

Визнати недійсним пункт 4 Договору між батьками про сплату аліментів на дитину від 15.10.2020 р., посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А. і зареєстрований у реєстрі за №579, укладений між ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Суддя: Татарінова О.А.

Повний текст рішення складено 23 липня 2024 року