Справа № 644/9465/23
Провадження № 2/615/119/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року м. Валки

Валківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Левченка А. М.,

за участю:

секретаря судового засідання Павлович В.А.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Валки за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_2 , про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат, -

ВСТАНОВИВ

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08 січня 2024 року цивільну справу № 644/9465/23 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансовакомпанія «Гефест» до ОСОБА_2 , про стягнення 3 % річних та інфляційнихвитрат за невиконання грошового зобов`язання передано за підсудністю до Валківського районного суду Харківської області.

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 22 червня 2007 року між відповідачем та ВАТ «Комерційний банк «Надра» укладено кредитний договір № 6/4/2007/840-К/433 відповідно до умов якого ОСОБА_2 надано кредит у розмірі 92000,00 дол США під 12,49% річних у строк до 21 червня 2027 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 березня 2016 року по справі № 644/6718/13-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» суму заборгованості за кредитним договорому розмірі 1418864,92 грн та судові витрати по справі у розмірі 3441,00 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 04 березня 2020 року замінено стягувача ПАТ«Комерційний банк «Надра» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Гефест» у цивільній справі № 644/6718/13-ц.

Станом на дату подання позову, зазначене рішення не виконано, у зв`язку з чим представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест»3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 березня 2016 року по справі № 644/6718/13-ц у розмірі 436080,92 грн з яких:

125831,92 грн - 3% річних за порушення зобов`язання з повернення кредиту, що зафіксовано в рішенні суду, в розмірі 1418864,92 грн розраховані за період з 12 березня 2019 року по 11 березня 2020 року - 42565,94 грн (1418864,92*3% річних); з 12 березня 2020 року по 11 березня 2021 року - 42565,94 грн (1418864,92*3% річних); з 12 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року (349 днів) - 40700,04 грн (1418864,92*3% річних/365*349);

310249,00 грн - інфляційне нарахування на заборгованість в сумі 1418864,92 грн за період з 12 березня 2019 року по 23 лютого 2022 року (1418864,92 *121,866%/100% - 1418864,92).

Ухвалою Валківського районного суду Харківської області від 12 лютого 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено проведення підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 08 квітня 2024 року закрито підготовче провадження по справі призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, 08 квітня 2024 року звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, в якій заявлені вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У своїх поясненнях до суду зазначив, що позивач із заявою про примусове виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 березня 2016 року по справі № 644/6718/13-ц не звертався та намагається стягнути 3% річних та інфляційні втрати за задавненою вимогою, що суперечить позиції Касаційного цивільного суду, висловленій в постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 березня 2016 року по справі № 644/6718/13-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційного банку «Надра» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягненння заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» суму заборгованості за кредитним договором № 6/4/2007/840-К/433 від 22 червня 2007 року в розмірі 1418864,92 грн та судові витрати по справі у розмірі 3441,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 04 березня 2020 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» задоволено. Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 грудня 2019 року скасовано і постановлено нову. Заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» - задоволено частково. Замінено стягувача публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «НАДРА» на його правонаступника товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (код ЄРПОУ 42350033, адреса реєстрації : 01042, м. Київ, вул. Брановицького Ігоря, буд.3) у цивільній справі № 644/6718/13-ц за позовом публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «НАДРА» до ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) (боржник) про стягнення заборгованості. Постанова набрала закоконної сили 04 березня 2020 року.

Відповідно до ч. 4ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України)

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як визначено у ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (ч.2 ст. 615ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22), на яку посилається представник відповідача зазначено, що:

«натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;

законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна давність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;

очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;

приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги».

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 березня 2016 року по справі № 644/6718/13-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційного банку «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» суму заборгованості за кредитним договором № 6/4/2007/840-К/433 від 22 червня 2007 року в розмірі 1418864,92 грн та судові витрати по справі у розмірі 3441,00 грн підстави вважати зобов`язання відповідача натуральним відсутні.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

У справі № 757/44680/15-ц, яка переглядалась Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, судами попередніх інстанцій встановлені обставини щодо спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування і судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення, тому колегія суддів касаційного суду вважала вказане зобов`язання натуральним і дійшла висновку про відсутність у кредитора права нараховувати суми, визначені статтею 625 ЦК України.

Аналіз наведенного дозволяє зробити висновок, що вимоги ПАТ«Комерційного банку «Надра», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Гефест», про стягнення заборгованості за кредитним договором № 6/4/2007/840-К/433 від 22 червня 2007 року вже захищені у судовому (примусовому) порядку.

Подібні висновки про застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19 (провадження № 61-14506св20).

Ураховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Наявність рішення суду про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (№ 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 березня 2016 року по справі № 644/6718/13-ц у розмірі 436080,92 грн з яких:

125831,92 грн - 3% річних за порушення зобов`язання з повернення кредиту, що зафіксовано в рішенні суду, в розмірі 1418864,92 грн розраховані за період з 12 березня 2019 року по 11 березня 2020 року - 42565,94 грн (1418864,92*3% річних); з 12 березня 2020 року по 11 березня 2021 року - 42565,94 грн (1418864,92*3% річних); з 12 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року (349 днів) - 40700,04 грн (1418864,92*3% річних/365*349);

310249,00 грн - інфляційне нарахування на заборгованість в сумі 1418864,92 грн за період з 12 березня 2019 року по 23 лютого 2022 року (1418864,92 *121,866%/100% - 1418864,92).

Відповідність наведеного розрахунку не було спростовано відповідачем належними доказами, власного розрахунку відповідачем не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, щоіснували на момент переходу цих прав, якщоінше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Згідно ст. 518 ЦК України боржник має право висувати протии вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав протии первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.

Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умовине виконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

Аналогічні висновки містяться у постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/2105/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі за № 278/1679/13-ц.

Ураховуючи, що наявність рішення суду про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум, беручи до уваги, що під час розгляду справи доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за кредитним договором суду не надано, розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат відповідачем не спростовано належними доказами, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», як нового кредитора, 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 березня 2016 року по справі № 644/6718/13-ц у розмірі 436080,92 грн.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при поданні позовної заяви сплачено 6541,21 грн судового збору, що підтверджується платіжною інструкцією № 346687208 від 01 грудня 2023 року, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору у відповідному розмірі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст, 610, 625 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 13, 27, 80, 141, 206, 211, 258-259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» до ОСОБА_2 , про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» () 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 березня 2016 року по справі № 644/6718/13-ц у розмірі 436080,92 грн (чотириста тридцять шість тисяч вісімдесят гривень 92 копійки)

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», витрати по сплаті судового збору у розмірі 6541,21 грн (шість тисяч п`ятсот сорок одна гривня 21 копійка).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», , юридична адреса: 01042, м. Київ, вул. Брановицького Ігоря, буд.3;

- відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 15.08.2024 року.

Головуючий суддя А.М. Левченко