№ 201/7387/24
провадження 2/201/3151/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черновська Людмила Григорівна про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 19 червня 2024 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини. Позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її краща подруга та хрещена мати її дитини ОСОБА_3 , що залишила на неї (заявника) заповіт на своє спадкове майно. Позивачка хотів своєчасно подати заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини, але своєчасно випадково цього не зробила, тривалий час не могла прийти до нормального стану, спочатку навіть не знала про заповіт, перебувала за межами країни тривалий час, було оголошено обмеження в пересуванні через повномасштабне вторгнення російської федерації в Україну, хворіє і лікується, потрібно оформлювати багато документів, збіг тяжких сімейних обставин, не є фахівцем в галузі права та спочатку отримала не вірну консультацію стосовно спадщини, необхідно було багато часу для оформлення документів спадщини після смерті подруги саме в цей час, тому термін для подання заяви в нотаріальну контору про прийняття вказаної спадщини не навмисно пропустила. Звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за заповітом, але постановою нотаріуса від 12 грудня 2023 року було відмовлено в видачі свідоцтва про прийняття спадщини за заповітом через відсутність документів і пропуск 6-місячного терміну для подачі заяви по прийняття спадщини. Вважає, що термін для подачі заяви про прийняття спадщини пропущений з поважних причин: повномасштабне вторгнення росіян, тяжка втрата близької людини, важкий стан, хвороба, відсутність відомостей, не мав змоги своєчасно зібрати необхідні документи для подачі заяви, не обізнаність, оформлення інших документів. Повинно бути враховано також і те, що позивач фактично прийняв спадщину, піклувався про подругу та майно і це все, що йому залишилося від рідної хрещеної матері дочки. Враховуючи наведене, позивач просив фактично визнати поважними причини пропуску строку для прийняття спадщини і надати додатковий термін для подачі в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , задовольнивши позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідача ОСОБА_2 з позовом фактично погодилася, вказавши на поважність причин пропуску позивачем строку для подачі заяви про прийняття спадщини; не заперечувала проти викладених в позові обставин, просила розглянути справу по закону за наявними матеріалами.

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черновська Л.Г. та/або її представник в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся, не заперечують проти спірного питання, їх права та інтереси не зачіпаються, фактично просили справу розглянути без них за наявними матеріалами та рішення винести на розсуд суду.

З`ясувавши думку сторін, нотаріуса, оцінивши добуті та представлені докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та підлягаючим задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 . Позивач ОСОБА_1 та померла ОСОБА_3 були дуже близькими людьми, оскільки дружили із самого дитинства, їх дружба та такі відносини тривали більше 50 років. Постійно були поряд, ходили одна до однієї в гості, дружили сім`ями, після народження в ОСОБА_1 доньки ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , стала хрещеною матір`ю дочки подруги.

У 2018 році ОСОБА_1 поїхала до своєї доньки ОСОБА_4 , яка проживає разом зі своєю сім`єю в Сполучених Штатах Америки, для допомоги в догляді за онуками. Хоча ОСОБА_1 і проживала з 2018 року у доньки в США, але весь цей час спілкувалася з ОСОБА_3 по телефону та постійно матеріально підтримувала подругу, надсилаючи їй грошові кошти.

Наприкінці листопада 2021 року ОСОБА_3 неочікувано захворіла і ОСОБА_1 збиралася повернутися до України для підтримки та допомоги подрузі. Але саме в цей період її донька ОСОБА_4 потрапила до лікарні з гострим апендицитом. Оскільки донька ОСОБА_4 потребувала допомоги після операції по догляду за малолітніми дітьми, то ОСОБА_1 залишилася в США допомагати доньці.

Так як позивачка найближча подружка померлої була далеко, в останні роки життя ОСОБА_3 опікувалися друзі позивачки, через яких ОСОБА_1 передавала кошти на лікування, а потім і на поховання ОСОБА_5 .

Позивач не змогла полетіти в Україну на похорони подруги, оскільки вона сама та сім`я дочки захворіли на Covid. Зять ОСОБА_1 зробив тест, який виявився позитивним, в інших членів сім`ї та в позивача були такі ж самі симптоми хвороби, тому вони вирішили не витрачати кошти на тести, оскільки зрозуміли, що хворіють на Covid всі.

Потім ОСОБА_1 сподівалася приїхати до могили подруги, але почалася війна через збройну агресію росії. В період гострої фази війни та нерозуміння, що взагалі відбувається в країні, позивач не наважувалась приїхати до України.

На початку листопада 2023 року позивач вирішила приїхати в Україну до могили подруги та зупинилася в її квартирі, оскільки мала ключи від квартири своєї найкращої подруги. Під час перегляду старих фотокарток та документів померлої подруги, ОСОБА_6 , ОСОБА_1 побачила заповіт на своє ім`я. Відповідно до змісту заповіту від 26 травня 2014 року, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила розпорядження на усе належне їй майно.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до спадкової маси якої входить: квартира, загальною площею 47.9 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 , 17 листопада 2023 року, звернулася до приватного нотаріуса ДМНО Черновської Л.Г. із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак, вказаний приватний нотаріус 12 грудня 2023 видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій з підстав відсутності документів, які б підтверджували факт прийняття спадщини у встановлений законом термін. Тобто, позивачці було відмовлено у спадкуванні майна після смерті ОСОБА_3 через пропуск встановленого законом шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позивачка пропустила строк подачі заяви про прийняття спадщини із-за об`єктивних причин, а тому причини пропуску можна визнати поважними і визначити позивачці додатковий строк на подання заяви про прийняття спадщини. Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

У зв`язку з тим, що позивач ОСОБА_1 не є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 , отже й строк для подання заяви про прийняття нею спадщини пропущений з поважної причини, оскільки вона не була обізнана про наявність заповіту, складеного на її ім`я доказів про зворотнє не існує, а тому не звернулася до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк.

Вважає, що термін для подачі заяви про прийняття спадщини пропущений з поважних причин: повномасштабне вторгнення росіян, тяжка втрата близької людини, важкий стан, хвороба, відсутність належних відомостей про заповіт, не мав змоги своєчасно зібрати необхідні документи для подачі заяви, не обізнаність, оформлення інших документів. Отже, надання позивачеві додаткового строку для прийняття спадщини не порушить права та свободи інших осіб. Зараз йому (позивачу) рекомендовано звернутися з вказаним питанням до суду для визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщині після смерті подруги з метою подальшого вирішення вказаних ним (спадкових) питань. Іншим шляхом вирішити вказане неможливо. На підтвердження цього факту про смерть ОСОБА_3 та право спадкувати є і інші документи та для їх впорядкування та вирішення питань про стосунки та з майном потрібно довести вказані обставини. Тому для упорядкування документів і вирішення питань з майном заявник вимушений був звертатися до суду з позовом.

Суд вважає вимоги позову підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом з`ясовано, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , про що 06 грудня 2021 року зроблений відповідний запис за № 2601 Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та видано Свідоцтво про смерть, серії НОМЕР_1 .

Позивач ОСОБА_1 та померла ОСОБА_3 були дуже близькими людьми, оскільки дружили із самого дитинства, з першого класу школи, і їх дружба тривала більше 50 років. Постійно були поряд, ходили одна до однієї в гості, дружили сім`ями, після народження в ОСОБА_1 доньки ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , стала хрещеною матір`ю дочки подруги. Жінки допомагали одна одній доглядати хворих родичів, а коли залишились без своїх рідних (які з часом повмирали) зблизились ще більше та навіть деякий час жили разом.

У 2018 році склалися такі життєві обставини, що ОСОБА_1 поїхала до своєї доньки ОСОБА_4 , яка проживає разом зі своєю сім`єю в Сполучених Штатах Америки, для допомоги в догляді за онуками. Відповідно до відтиску штампу приймаючої країни, який проставлено на сторінці 10 паспорта громадянина України для виїзду за кордон, серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 прибула до США 05 вересня 2018 року.

ОСОБА_1 проживала з 2018 року у доньки в США, але весь цей час спілкувалася з ОСОБА_3 по телефону та постійно матеріально підтримувала подругу, надсилаючи їй грошові кошти. Наприкінці листопада 2021 року ОСОБА_3 неочікувано захворіла і ОСОБА_1 збиралася повернутися до України для підтримки та допомоги подрузі. Але саме в цей період її донька ОСОБА_4 потрапила до лікарні з гострим апендицитом, що підтверджується медичними документами, оригінали яких знаходяться у позивачки. Оскільки донька ОСОБА_4 потребувала допомоги після операції по догляду за малолітніми дітьми, то ОСОБА_1 залишилася в США допомагати доньці.

Так як позивачка найближча подружка померлої була далеко, в останні роки життя ОСОБА_3 опікувалися друзі позивачки, через яких ОСОБА_1 передавала кошти на лікування, а потім і на поховання ОСОБА_5 . В період коли ОСОБА_3 хворіла та перебувала у лікарні, ОСОБА_1 пересилала друзям грошові кошти для лікування подруги ОСОБА_5 . Однак, ОСОБА_3 так і не змогли вилікувати і вона швидко померла в лікарні від онкологічного захворювання.

Позивач не змогла полетіти в Україну на похорони подруги, оскільки вона сама та сім`я дочки захворіли на Covid. Зять ОСОБА_1 зробив тест, який виявився позитивним, в інших членів сім`ї та в позивача були такі ж самі симптоми хвороби, тому вони вирішили не витрачати кошти на тести, оскільки зрозуміли, що хворіють на Covid всі. ОСОБА_1 надіслала своїм знайомим кошти для організації похорону подруги, а також попросила їх допомогти їй похоронити ОСОБА_5 . Так і зробили. Фінансову сторону організації поховання подруги позивачка взяла на себе.

Потім ОСОБА_1 сподівалася приїхати до могили подруги, але почалася війна через збройну агресію росії. В період гострої фази війни та нерозуміння, що взагалі відбувається в країні, позивач не наважувалась приїхати до України.

Вказані обставини перешкоджали вчасно подати заяву про прийняття спадщини, а тому пропуск строку для прийняття спадщини позбавляє позивачку можливості прийняти спадщину через нотаріальну контору і потребує визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини. Отже, надання позивачеві додаткового строку для прийняття спадщини не порушить права та свободи інших осіб.

На початку листопада 2023 року позивач вирішила приїхати в Україну до могили подруги та зупинилася в її квартирі, оскільки мала ключи від квартири своєї найкращої подруги.Під час перегляду старих фотокарток та документів померлої подруги, ОСОБА_6 , ОСОБА_1 побачила заповіт на своє ім`я. Відповідно до змісту заповіту від 26 травня 2014 року, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усе належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, а також ті майнові права та обов`язки, що належатимуть їй, заповіла ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до спадкової маси якої входить: квартира, загальною площею 47.9 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 17 листопада 2023 року звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черновської Людмили Григорівни із заявою про прийняття спадщини за заповітом та видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак, приватний нотаріус ДМНО Черновська Л.Г. 12 грудня 2023 видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій з підстав відсутності документів, які б підтверджували факт прийняття спадщини у встановлений законом термін. Тобто, позивачці було відмовлено у спадкуванні майна після смерті ОСОБА_3 через пропуск встановленого законом шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позивачка пропустила строк подачі заяви про прийняття спадщини із-за об`єктивних причин, а тому причини пропуску можна визнати поважними і визначити позивачці додатковий строк на подання заяви про прийняття спадщини.

У абзаці 3 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам надано роз`яснення, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Таким чином, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року №6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

У справі № 6-1320цс17 Верховний Суд України, скасовуючи рішення судів касаційної та апеляційної інстанцій в частині вирішення зустрічного позову (про задоволення вимоги про надання додаткового строку для прийняття спадщини), виходив із того, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

До таких висновків дійшов Верховний Суд і у постановах від 17 грудня 2021 року у справі №315/386/19, від 07 лютого 2024 року у справі № 474/454/18, від 21 лютого 2024 року у справі № 760/4267/21.

Разом із тим у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 296/12396/18 (провадження № 61-10481св19) Верховний Суд врахував, що при вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

У зв`язку з тим, що позивач ОСОБА_1 не є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 , отже й строк для подання заяви про прийняття нею спадщини пропущений з поважної причини, оскільки вона не була обізнана про наявність заповіту, складеного на її ім`я доказів про зворотнє не існує, а тому не звернулася до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача.

Відповідно до положень частин другої - четвертої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

З урахуванням вищезазначеного, є правові підстави для визначення ОСОБА_1 додаткового строку в два місяці для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 оскільки позивач, не маючи права на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , не проживаючи з нею на момент смерті за однією адресою, не знала про існування заповіту спадкодавця. Про ці обставини вона дізналася лише на початку листопада 2023 року.

Позови спадкоємця про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини поширюються правила виключної підсудності і вони пред`являються за місцем знаходження майна або основної його частини, якщо такі позови виникають із приводу нерухомого майна.

П. З Постанови КМУ «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану № 164 від 28 лютого 2022 року зі змінами (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно якого перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на чотири місяці.

Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (закон). Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України (частина друга статті 4 ЦК України).

Актами цивільного законодавства України є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону (частина четверта статті 4 ЦК України).

Відповідно до ч. 1. 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню.

Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, не може перевищувати шестимісячного строку, встановленого ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia).

Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосований в практиці Європейського суду, отримане (хоча і не оформлений належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям "майно" в розумінні ст. 1 Першого протоколу.

Також суд враховує рішення ЄСПЛ у справі «Маркс проти Бельгії» від 13 червня 1979 року, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які по своїй суті є гарантом права власності, оскільки визнають право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном.

Крім того, позивач є єдиним спадкоємицею за заповітом після смерті своєї подруги ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпрі; отже, надання позивачу додаткового строку для прийняття спадщини не порушить права та свободи інших осіб.

За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Після звернення позивача до нотаріуса йому було повідомлено у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки він пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини і цей строк можливо продовжити лише в судовому порядку.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У встановлений законом шестимісячний строк позивач не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у зв`язку із поважними причинами: у зв`язку з несприятливими обставинами, а саме - тривалий час не міг прийти до нормального стану, було оголошено обмеження в пересуванні через повномасштабне вторгнення російської федерації в Україну, хворіє і лікується, була за межами країни, потрібно оформлювати багато документів, збіг тяжких сімейних обставин, не є фахівцем в галузі права та спочатку отримав не вірну консультацію стосовно спадщини, необхідно було багато часу для оформлення документів після смерті подруги саме в цей час.

А тому, у встановлений законом для прийняття спадщини 6 місячний строк, заявник не мав можливості звернутися до нотаріальної контори з відповідною заявою. В іншому порядку крім судового, це питання вирішити неможливо.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини на підставі ч. З ст. 1272 ЦК України, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому слід керуватися тим, що поважними причини у разі, коли спадкоємець не знав про відкриття спадщини, не міг прийняти спадщину у зв`язку з хворобою, перебуванням у безпорадному стані, знаходження у тривалому відрядженні, за кордоном, тощо.

У позивача причини пропуску строку на прийняття спадщини після смерті подруги були об`єктивно непереборними та поважними, а факт пропуску строку для прийняття спадщини не є підставою для усунення від спадкування. Отже строк на прийняття спадщини, передбачений ст. 1270 ЦК України був пропущений з поважних причин.

Після звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, останній зобов`язаний був сам зібрати і перевірити надавані та офіційно витребувані ним самим документи для вирішення питання про видачу свідоцтва про право на спадщину, а не перекладати тягар надання, збору документів і доказів на заявника, тим більше, що вказані документи в основному знаходяться в електронних реєстрах, доступ до яких має саме нотаріус, а не заявник.

Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Суд не може прийняти до уваги можливе заперечення сторони відповідача проти позову, оскільки вони свідчать про не обізнаність в питаннях пропуску строку позивачем для подання заяви про прийняття спадщини, про причини та обставини вказаного.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом роз`яснені сторонам права і обв`язки, можливість надання документів та витребування доказів, але вони цим не скористалися і наполягали на розгляді справи за наявними матеріалами. Позивач же є подругою померлої ОСОБА_3 і претендує на спадщину після її смерті.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з п. 4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, «Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.».

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності.

Застосовуючи вищенаведені норми права до спірних правовідносин, оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити спадкові права та законні інтереси позивача, останній і вважав необхідним звернутися до суду з цими позовними вимогами, які він вважає законними та обґрунтованими.

Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги позицію стосовно не погодження з положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

З урахуванням вказаного суд вважає, що є достатньо законних та обґрунтованих підстав для визнання строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , пропущений позивачем ОСОБА_1 , таким, що був пропущений з поважної причини, встановивши позивачу додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 , достатній для подання заяви про прийняття спадщини, в розмірі 3 (трьох) місяців, починаючи з моменту набрання законної сили рішення суду, права та охоронювані законом інтереси інших осіб не порушуються, іншим передбаченим законом шляхом поновити порушене право позивача на спадщину немає можливості.

Отже суд вважає можливим визнати причини пропуску терміну позивачем для подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті спадкодавця поважними, а тому йому потрібно надати додатковий строк для подачі вказаної заяви.

Таким чином позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, 321, 328, 392, 1217, 1218, 1220, 1223, 1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1268-1270, 1272, 1282 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , пропущений позивачем ОСОБА_1 , таким, що був пропущений з поважної причини.

Визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , в розмірі 3 /трьох/ місяців: для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом від 26 травня 2014 року, починаючи з моменту набрання законної сили рішення суду.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя