ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року м.Суми

Справа №588/2098/23

Номер провадження 22-ц/816/978/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

у присутності :

представників відповідача адвоката Семишкура Станіслава Вікторовича, адвоката Юрченко Ірини Михайлівни

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 16 січня 2024 року у складі судді Щербаченко М.В., ухваленого в м. Тростянець, Сумської області, повний текст судового рішення виготовлено 24 січня 2024 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: голова правління Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» Линник Анатолій Іванович, про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 19 листопада 2019 року був прийнятий на роботу в АТ «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» на посаду водія автотранспортних засобів служби експлуатації систем газопостачання управління експлуатації. Наказом від 29 вересня 2023 року № 1178к його було звільнено на підставі статті 36 КЗпП України за угодою сторін. Указаний наказ про звільнення з роботи він вважає незаконним, оскільки адміністрація ввела його в оману, заява про звільнення були написана ним внаслідок помилки, якій передували запевнення керівництва акціонерного товариства про те, що він, як і всі інші працівники товариства, будуть одразу ж прийняті на роботу в АТ «Сумигаз».

Посилався на те, що 21 вересня 2023 року він разом з іншими працівниками Тростянецького цеха АТ «Сумигаз» (близько 20 осіб) був викликаний до в.о. начальника цеха ОСОБА_2 та в загальному залі зборів він повідомив, що працівники повинні написати заяви про звільнення з роботи за згодою сторін у зв`язку з необхідністю переходу в АТ «Сумигаз». Він пояснив, що всі автоматично будуть прийняті з 02 жовтня 2023 року в АТ «Сумигаз» на ті ж самі посади. Фактично йшла мова про переведення в інше підприємство. Працівники погодились і написали заяви за наданим зразком. 27 вересня 2023 року працівників знову викликали до в.о. начальника цеха ОСОБА_2 , який повідомив про необхідність переписати заяви, щоб змінити дату звільнення з метою зменшення розриву в часі між звільненням та прийняттям в нову організацію АТ «Сумигаз». Нові заяви містили дату 29 вересня 2023 року. Він на зборах засумнівався, що всі автоматично будуть прийняті на нову роботу, але ОСОБА_2 при всіх сказав, що сумніви необґрунтовані, всі будуть прийняті без винятків. Працівникам був наданий бланк заяви про прийняття на роботу в АТ «Сумигаз» з 02 жовтня 2023 року з випробувальним терміном 1 місяць. Всі заяви були передані ОСОБА_2 .

Після цього, 29 вересня 2023 року йому зателефонували з відділу кадрів АТ «Сумигаз» та повідомили про звільнення, необхідність отримання трудової книжки, і що АТ «Сумигаз» він не потрібен. На нове місце роботи були прийняті всі працівники, крім нього та ОСОБА_3 .

Вказує на те, що підтвердженням факту відсутності вільного волевиявлення при написанні заяви про звільнення з роботи внаслідок уведення в оману є те, що заяви про звільнення за угодою сторін одночасно з позивачем написали всі працівники підрозділу, будучи впевненими у тому, що будуть прийняті на роботу в АТ «Сумигаз». Просив врахувати, що він є єдиним працюючим у родині, є опікуном рідного брата та матері, які є особами з інвалідністю ІІ групи, дружина є особою з інвалідністю ІІІ групи. Втрата роботи та заробітку не входила у плани позивача, внаслідок обману він залишився без засобів існування.

Посилаючись на указані обставини, позивач з просив суд: визнати незаконним виданий АТ «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» наказ № 1178к від 29 вересня 2023 року, яким ОСОБА_1 був звільнений з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України; поновити на роботі в АТ «Оператор газорозподільної системи «Сумигаз» на посаді водія автотранспортних засобів (легкові) служби автотранспорту; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 16 січня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги мотивував тим, що судом першої інстанції не була надана належна оцінка показам свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які підтвердили, що посадові особи відповідача наполягали на написанні заяв про звільнення, запевняючи про працевлаштування, в Сумській філії ТОВ «Газорозподільчі мережі України», чим ввели в оману. Звертає увагу на те, що 27 вересня 2023 року він пройшов медогляд для підтвердження можливості працювати за спеціальністю. Він один матеріально забезпечує родину, а тому заяви про звільнення без впевненості про наступне працевлаштування він би не написав. Вказане, свідчить про відсутність в нього волевиявлення на звільнення, а заява була написана під примусом відповідача.

Заявник апеляційної скарги вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки свідчить про наявність в нього волевиявлення на припинення трудових відносин.

Крім того, на переконання позивача, написання ним заяви про прийняття на роботу та прийняття її посадовими особами відповідача, підтверджує, що відповідач свідомо ввів його в оману про подальше продовження роботи.

АТ «Сумигаз» у відзиві на апеляційну скаргу вказував на те, що заява про звільнення була написання позивачем власноручно, жодного тиску відносно нього не було вчинено. Звертає увагу на те, що ТОВ «Газорозподільні системи України» є окремою юридичною особою, і АТ «Сумигаз» не несе відповідальність за реєстрацію вхідної кореспонденції цим товариством. Посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить його залишити без змін, а доводи апеляційної скарги залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача, які заперечили проти доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 19 листопада 2019 року перебував у трудових відносинах з АТ «Сумигаз», працював на посаді водія автотранспортних засобів (легкові) (а.с.6-9).

Наказом «Про припинення трудового договору (контракту)» від 29 вересня 2023 року №1786к ОСОБА_1 був звільнений з посади водія автотранспортних засобів (легкові) Служби автотранспорту за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за його заявою від 21 вересня 2023 року (а.с. 10, 33). З указаним наказом позивач був ознайомлений 29 вересня 2023 року та отримав його копію та трудову книжку (а.с.35, 36).

Відповідно до довідки головного бухгалтера АТ «Сумигаз» від 16 жовтня 2023 року №6/393 позивачу 29 вересня 2023 року була здійснена виплата заробітної плати за вересень 2023 року та проведений остаточний розрахунок при звільненні, заборгованість відсутня, що не заперечується позивачем (а.с.38).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач власноручно написав заяву про звільнення з АТ «Сумигаз» за угодою сторін з 29 вересня 2023 року й не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок вчинення на нього тиску зі сторони відповідача, згоди на анулювання угоди про припинення трудового договору ОСОБА_1 не ініціював і від відповідача не отримав, тому відсутні підстави вважати, що його звільнення з підстав, передбачених частиною першою статті 36 КЗпП України, проведено з порушенням вимог трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу статтями 40, 41, 43, 43-1 КЗпП України, і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) статтею 45 цього Кодексу.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19) зазначено, що:

«згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Така угода була оформлена між сторонами шляхом подання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення - 29 червня 2018 року».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19) вказано, що:

«розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору. Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.»

Судом встановлено та не спростовується заявником апеляційної скарги, що звільнення позивача за згодою сторін була ініційована уповноваженою особою роботодавця. Заява про звільнення від 27 вересня 2023 року була написана власноручно ОСОБА_4 . Доказів на підтвердження чинення щодо позивача тиску, не було надано під час розгляду справи інстанційними судами.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 лише підтвердив ініціювання звільнення співробітників Охтирського підрозділу АТ «Сумигаз» роботодавцем, проте не доводить вчинення щодо працівників тиску на написання заяв про звільнення.

Суд першої інстанції надав належну оцінку також і доводам позивача про те, що заява про звільнення була написана під впливом обману зі сторонами відповідача, та визнав їх такими, що не підтверджує відсутність у позивача волевиявлення на написання заяви на звільнення з АТ «Сумигаз».

ТОВ «Газорозподільні мережі України» мережі є окремою юридичною особою, питання працевлаштування нових співробітників не належала до компетенції співробітників АТ «Сумигаз».

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 16 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 10 липня 2024 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов