КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4330/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 липня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Лужецької О.Р. в м. Київ 31 жовтня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 36655,28 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що ОСОБА_2 звернувся до АТ «КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку із чим підписав заяву б/н від 16 січня 2009 року. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Позичальник при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою позичальника підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», які згідно до заяви отримані позичальником для ознайомлення в письмовій формі. Отже, підписавши заяву між сторонами, у відповідності до ст. 634 ЦК України ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком позичальник отримав кредитну картку. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 36500 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 3.2, 3.3 договору, на підставі яких позичальник при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер. Спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є ОСОБА_1 , що підтверджується паспортами позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначено АДРЕСА_1 .

На виконання вимог ст. 1281 ЦК України позивачем 02 листопада 2022 року була направлена претензія кредитора до Сьомої київської державної нотаріальної контори та 05 грудня 2022 року отримана відповідь, в якій зазначалось, що спадкоємці померлого позичальника з заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «ПриватБанк».

Вказував, що відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, в тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідач не відмовилася від спадщини у передбачений законодавством шестимісячний строк з дня відкриття спадщини. 14 грудня 2022 року до спадкоємців позичальника було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано.

Позичальник станом на дату смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 мав заборгованість перед банком в розмірі 36655,28 грн., з яких 36655,28 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту, 36655,28 заборгованість за нарахованими відсотками.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року в позові відмовлено.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 1282 ЦК України, вказував, що обраний ним спосіб захисту є єдино можливим, і застосування правила ст. 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі. Тлумачення ж ст. 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно, яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося. Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один з усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інше правило в імперативному порядку не визначено в цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 02 жовтня 2019 року в справі № 636/2726/16-ц, Верховним Судом в постанові від 25 квітня 2018 року в справі № 645/3265/13-ц. За системно-логічним змістом наведених норм права та ч. 2 ст. 1282 ЦК України випливає, що кредитор не позбавлений можливості у разі відмови спадкоємців від обов`язкового одноразового платежу пред`явити вимогу про стягнення цієї суми, яка судом стягується з урахуванням вартості прийнятого спадкового майна, звернення стягнення на яке, при наявності рішення суду, буде здійснено в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження». Отже, саме банку належить право вибору захисту свого порушеного права, чи то стягнення на майно спадкоємця, чи то стягнення заборгованості зі спадкоємця. Оскільки на час подання позовної заяви відомостей щодо вартості і розміру спадкового майна у позивача не було, позовна заява подана саме щодо стягнення заборгованості за кредитним договором спадкодавця. Стягнення заборгованості спадкодавця в межах вартості майна, одержаного у спадщину, а не накладення стягнення на майно, не суперечить положенням чинного законодавства.

Звертав увагу, що з урахуванням предмету спору, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного ст. 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Дана позиція викладена Верховним Судом в постановах від 26 жовтня 2022 року в справі № 336/437/21, від 17 серпня 2022 року в справі № 765/6174/16-ц, від 24 листопада 2021 року в справі № 615/473/20, від 18 вересня 2019 року в справі № 640/6274/16-ц.

Наводив зміст ч. 3 ст. 1268 ЦК України, п. 3.21, 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, вказував, що сама реєстрація спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час смерті спадкодавця свідчить про автоматичне прийняття спадкоємцем спадщини. Таким чином, спадкоємцю достатньо звернутись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і надати паспорт із реєстрацією за місцем проживання спадкодавця, і нотаріус буде вважати такого спадкоємця таким, що прийняв спадщину.

Зауважував, що в строк з 28 червня 2022 року по 28 січня 2023 року відповідач не подала заяву про відмову від прийняття спадщини, отже вважається такою, що фактично прийняла спадщину.

Наводив правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 635/462/17-ц, від 15 травня 2018 року в справі № 336/3968/16-ц про те, що факт постійного проживання разом із спадкодавцем, який підтверджується відміткою у паспорті спадкоємця про місце реєстрації особи, в силу положень ст. 1268 ЦК України дає підстави для висновку про належність спадщини спадкоємцеві з часу її відкриття.

Вказував, що правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідач могла б викласти свої заперечення, вона не скористалась.

Від відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Посилалась на те, що в апеляційній скарзі викладено твердження, які не відповідають дійсності і мають на меті ввести суд в оману. В апеляційній скарзі позивач повідомляє апеляційний суд про обставини справи та цитує норми законодавства, якими передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця, які не застосовувались судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення. Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, даною судом першої інстанції.

Звертала увагу, що хоча позичальник по час смерті та відповідач по 06 липня 2022 року були зареєстровані проживаючими за однією і тією ж адресою, це не є безумовним підтвердженням того, що вона є його спадкоємцем та фактично прийняла спадщину після його смерті, і аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року в справі № 572/1497/22.

Вказувала, що позивачем не надано жодних доказів того, що відповідач є спадкоємцем померлого (за законом чи заповітом), а також, що вона постійно проживала за місцем своєї реєстрації на час відкриття спадщини. Натомість відповідачем надані докази, що ОСОБА_1 на час відкриття спадщини не проживала за однією адресою зі спадкодавцем, а також не була його дружиною, оскільки шлюб розірвано до його смерті.

Вказувала, що позивачем не надано, а в матеріалах справи відсутні дані про наявність у позичальника майна, яке відповідач могла би отримати у спадщину після смерті останнього. При цьому нею в підтвердження відсутності спадкового майна була надана Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо майна ОСОБА_2 , відповідно до якої у спадкодавця відсутнє будь-яке майно, яке б належало йому на праві власності і могло перейти у спадщину. В матеріалах спадкової справи № 755/2022 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 також відсутня інформація щодо наявності будь-якого майна, яке могло бути успадковане після його смерті. Також з матеріалів спадкової справи вбачається, що до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався та свідоцтва про право на спадщину ніхто не отримував. Відповідач також зазначає, що жодних заяв про прийняття спадщини вона до приватних або державних нотаріусів не подавала. Отже, за відсутності спадкового майна позовні вимоги є безпідставними, оскільки спадкоємці задовольняють вимоги кредиторів виключно в межах вартості майна, яке вони одержали у спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач є спадкоємцем померлого позичальника (за законом чи за заповітом) та прийняла спадщину після його смерті.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що на а. с. 61 міститься заява ОСОБА_2 від 16 січня 2009 року про бажання оформити на своє ім`я кредитки. Своїм підписом в заяві ОСОБА_2 засвідчив, що ознайомився і згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а. с. 61).

В нижній частині заяви-анкети клієнту запропоновано оформити на своє ім`я декілька видів карток, з яких ОСОБА_2 обрано картку «Кредитка універсальна, 55 днів пільгового періоду», зазначено кредитний ліміт в сумі 250 грн., базова процентна ставка за кредитом 2,5 % на місяць на залишок заборгованості. Також в нижній частині картки зазначено номер виданої картки.

На а. с. 62 - 72 наявна копія витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови і правила надання банківських послуг.

На а. с. 74 - 79 міститься копія паспорту ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з відміткою про реєстрацію місця проживання АДРЕСА_1 .

На а. с. 60 міститься довідка ПриватБанку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_2 , з якої вбачається, що 16 січня 2009 року було встановлено кредитний ліміт 250 грн., який в подальшому змінювався.

На а. с. 27 - 59 міститься виписка з рахунку за договором б/н за період з 16 січня 2009 року по 14 березня 2023 року, клієнт ОСОБА_2 , баланс на кінець періоду становить від`ємну суму -36655,28 грн.

На а. с. 6 - 26 знаходяться розрахунки заборгованості за договором б/н від 16 січня 2009 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_2 , згідно підсумку до розрахунку на а. с. 26 (зворот), наявна заборгованість 36655,28 грн., з яких 36655,28 грн. заборгованість за тілом кредиту.

На а. с. 80 знаходиться копія свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На а. с. 81 знаходиться копія реєстру поштових відправлень - рекомендованих листів від 02 листопада 2022 року з назвою «Претензії кредитора до ГНК», в тому числі, направлено до Сьомої київської державної нотаріальної контори претензію кредитора від 24 жовтня 2022 року вих. № SAMDN50ОТС001784893. Згідно претензії кредитора АТ КБ «ПриватБанк», датованої 24 жовтня 2022 року, банк повідомляв, що ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір б/н від 16 січня 2009 року, на теперішній час зобов`язання боржником в повному обсязі не виконані, у зв`язку з чим за ним перед банком рахується заборгованість в розмірі 36680 грн. На підставі вищевикладеного просив включити кредиторські вимоги в спадкову масу та повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком у розмірі 36680 грн., повідомити АТ КБ «ПриватБанк», чи зверталися спадкоємці із заявами про прийняття спадщини або відмову від спадщини, повідомити АТ КБ «ПриватБанк» про осіб, які подали заяву про прийняття або відмову від прийняття спадщини після смерті боржника, повідомити АТ КБ «ПриватБанк» про осіб, які вже прийняли спадщину (а. с. 83).

Листом від 15 листопада 2022 року Сьомої київської державної нотаріальної контори повідомлено АТ КБ «ПриватБанк», що після померлого 24 червня 2022 року ОСОБА_2 заведено спадкову справу № 755/2022, ніхто із спадкоємців до нотаріальної контори не звертався, у разі звернення спадкоємців претензія буде доведена до їх відома (а. с. 84).

На а. с. 85 знаходиться копія листа-претензії від 06 грудня 2022 року, направленого 14 грудня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» на адресу ОСОБА_1 АДРЕСА_1 (а. с. 85 - 86) з вимогою сплати заборгованості в розмірі 36655,70 грн. за кредитним договором від 16 січня 2009 року на підставі ст. 1281, 1282 ЦК України та попередженням, що у випадку відмови указана сума буде стягнута з неї в судовому порядку.

На а. с. 107 - 116 знаходиться копія спадкової справи щодо майна ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі претензія кредитора АТ КБ «ПриватБанк», яка надійшла 08 листопада 2022 року, копія свідоцтва про смерть, інформаційна довідка зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) щодо ОСОБА_2 , лист нотаріальної контори про відсутність заяв спадкоємців.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_1 , шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 14 квітня 2020 року, актовий запис № 150 (а. с. 149).

Згідно договору дарування квартири від 22 вересня 2018 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 156).

Згідно довідки, засвідченої КП ЖРЕУ Корсунь-Шевченківської міської ради, складеної за підписом громадян ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 дійсно проживала за адресою АДРЕСА_3 в період з 25 лютого 2022 року по 19 серпня 2022 року (а. с. 165).

Згідно довідки ЖЕК «Академічний-20» від 17 жовтня 2023 року та долученого до нього акту, ОСОБА_2 дійсно був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , але не проживав з 2021 року та по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно акту № 1 від 23 червня 2022 року, за комунальні послуги не сплачував (а. с. 166 - 167).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13 жовтня 2023 року № 350338177, інформація про зареєстроване право власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 відсутня (а. с. 168).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 січня 2009 року ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» уклали договір кредитування рахунку, який за своєю юридичною природою є договором приєднання, який може бути укладений лише шляхом приєднання клієнта до запропонованого договору в цілому, станом на день смерті ОСОБА_2 24 червня 2022 року, відповідно до розрахунку заборгованості, заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором від 16 січня 2009 року, складала 36 655,28 грн.

Вказані обставини, встановлені судом, відповідачем ОСОБА_1 не заперечувались.

Відповідно до ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, які допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємців, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників у зобов`язанні.

Особливості правового регулювання відносин між кредитором і спадкоємцями боржника регламентуються приписами статей 1281 і 1282 ЦК України.

Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 - 1265 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування.

Судом першої інстанції встановлено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 14 квітня 2020 року, при цьому ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто минуло більше ніж два роки. Крім того згідно листа Сьомої київської державної нотаріальної контори, ніхто із спадкоємців після смерті ОСОБА_2 до нотаріальної контори не звертався.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що відсутність належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем померлого ОСОБА_2 (за законом чи заповітом), прийняла спадщину після його смерті, та відмовив в позові як недоведеному та необґрунтованому.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, з посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 02 жовтня 2019 року в справі № 636/2726/16-ц, від 25 квітня 2018 року в справі № 645/3265/13-ц, що суд першої інстанції, відмовляючи в позові, послався на невірний спосіб захисту, обраний позивачем, однак саме банку належить право вибору захисту свого порушеного права, чи то стягнення на майно спадкоємця, чи то стягнення заборгованості зі спадкоємця, з огляду на фактичну відсутність в мотивувальній частині рішення висновку суду першої інстанції, що спосіб захисту, обраний позивачем, є невірним.

Доводи апеляційної скарги, що спадкоємцем, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, є ОСОБА_1 , що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача з однаковою адресою реєстрації, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, з огляду на те, що реєстрація місця проживання відповідача за адресою місця проживання позичальника не є безумовним підтвердженням того, що він є її спадкоємцем та фактично прийняв спадщину після її смерті.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року в справі № 572/1497/22 (провадження № 61-12653св22) за позовом АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця.

Апеляційний суд відхиляє посилання позивача в апеляційній скарзі на положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України, якою встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Апеляційний суд звертає увагу, що положення даної статті про прийняття спадщини за відсутності заяв, поданих у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини, про відмову від спадщини, підлягають застосуванню лише в тому разі, якщо разом із спадкодавцем постійно проживала не будь-яка особа, а саме спадкоємець, разом із тим, доказів того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем до майна померлого ОСОБА_2 або за заповітом, або за законом будь-якої черги, АТ КБ «ПриватБанк» не надано.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не може погодитися з помилковими доводами апеляційної скарги, з посиланням на ч. 3 ст. 1268 ЦК України, п. 3.21, 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, про те, що сама реєстрація спадкоємця за місцем проживання спадкодавця на час смерті спадкодавця свідчить про автоматичне прийняття спадкоємцем спадщини, і оскільки в строк з 28 червня 2022 року по 28 січня 2023 року відповідач не подала заяву про відмову від прийняття спадщини, то вважається такою, що фактично прийняла спадщину.

Є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, з посиланням на правові висновки Верховного Суду в постановах від 26 жовтня 2022 року в справі № 336/437/21, від 17 серпня 2022 року в справі № 765/6174/16-ц, від 24 листопада 2021 року в справі № 615/473/20, від 18 вересня 2019 року в справі № 640/6274/16-ц, що з урахуванням предмету спору, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного ст. 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна, таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

Апеляційний суд враховує, що на виконання свого процесуального обов`язку доведення відсутності спадкового майна відповідачем була надана Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо майна ОСОБА_2 , відповідно до якої у спадкодавця відсутнє будь-яке майно, яке б належало йому на праві власності і могло перейти у спадщину.

Крім того, в матеріалах спадкової справи № 755/2022 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 також відсутня інформація щодо наявності будь-якого майна, яке могло бути успадковане після його смерті.

Є нерелевантними до спірних правовідносин та відхиляються апеляційним судом посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 635/462/17-ц, оскільки у цій справі відповідачем була дружина позичальника, шлюб з якою ним не було розірвано, тобто відповідач вважалася спадкоємцем першої черги за законом.

У іншій постанові Верховного Суду від 15 травня 2018 року в справі № 336/3968/16-ц, на яку в апеляційній скарзі посилався позивач, справу було передано на новий розгляд до суду першої інстанції, а обставини належності чи неналежності відповідачів до спадкоємців позичальника за заповітом чи законом не встановлювались.

Також апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що відповідач не скористалася правом відзиву на позовну заяву, оскільки такий відзив, з доказом направлення його копії позивачу, було подано ОСОБА_1 27 вересня 2023 року.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 31 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.