18.06.2024 Єдиний унікальний номер 205/2968/24
Номер провадження: 2/205/2212/24
18 червня 2024 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
ОСОБА_1 (далі Позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно обмінного ордера № 134, виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, ОСОБА_4 , на сім`ю із чотирьох осіб, у тому числі і на ОСОБА_2 (далі Відповідач) було надано право заняття у порядку обміну, житлового приміщення 46, 99 кв.м., яке складається з трьох кімнат та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вищевказаного ордеру на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , були прописані: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . Відповідно до довідки від 18.11.2014 року, із квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , були виписані особи в наступний проміжок часу: ОСОБА_4 виписаний 31.08.1991 року, ОСОБА_5 , виписана 06.12.1999 року, ОСОБА_6 виписаний 28.07.1991 року.
Далі позивач зазначає, що вона, ОСОБА_1 , перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 1991 року по 14 вересня 1998 року та від цього шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і з 12 травня 1995 року разом із своїм сином були зареєстровані та фактично проживають і зараз за адресою: АДРЕСА_1 .
Однак, з травня 2010 року і по теперішній час ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки за останнім зареєстрований житловий будинок у АДРЕСА_2 , де він і мешкає. До того ж відповідач за весь час не проживання у вищевказаній квартирі не бере участі у витратах, оскільки фактично там не проживає, всі витрати у тому числі і комунальні послуги сплачуються тільки нею, позивачем по даній справі.
Отже, у зв`язку з тим, що відповідач більше 14 років не проживає в квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , тому останній підлягає визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, через те, що більше шести місяців в спірному приміщенні не проживає без поважних причин.
У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та надати дозвіл ОСОБА_1 на зняття з реєстраційного місця проживання ОСОБА_2 .
Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав.
Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Представник позивача подав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. У такій заяві представник позивача зазначає про повне підтримання своїх позовних вимог, позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Від відповідача будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило.
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 та його представник, у судове засідання не з`явились, надали суду письмову заяву, в якій просять розгляд справи провести за їх відсутності та задовольнити позовні вимоги.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.
У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи.
Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення з огляду на наступне.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що згідно обмінного ордеру на житлове приміщення №134, виданого 25.03.1987 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів, квартира АДРЕСА_3 була надана ОСОБА_4 на сім`ю із чотирьох осіб: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .
Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , але у такому житловому будинку фактично не проживає з травня 2010 року, що підтверджується відповідним Актом про не проживання за місцем реєстрації від 02.02.2024 року, який підписаний двома сусідами та головою правління ОСББ «Ведика«Діївська 46».
Судом також встановлено, щоОСОБА_7 перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 1991 року по 14 вересня 1998 року та від цього шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно розпорядження Дніпропетровського міського голови № 897-р від 26.11.2015 року вулицю вул. Братів Трофімових змінено на вулицю Велика Діївська в м. Дніпрі.
Також, судом встановлено, що ОСОБА_7 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 12 травня 1995 року, що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади від 03.03.2024 року.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_7 у зв`язку з укладанням шлюбу 26 лютого 2022 року із ОСОБА_8 змінила прізвище з ОСОБА_9 на ОСОБА_10 .
Матеріалами справи також підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2014 року в задоволені позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: КЖЕП № 25 Дніпропетровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, було відмовлено у задоволені позовних вимог.
З матеріалів справи також вбачається, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.02.2015 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2014 року в частині обґрунтування підстав відмови у задоволені позовних вимог змінено, а в іншій частині рішення було залишено без змін.
Оскільки позивач наполягає на тому, що вказаний відповідач за такою адресою фактично не проживає тривалий період часу, спільного господарства з позивачем не веде, не несе витрати з утримання такого приміщення, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір з приводу права відповідача на користування таким приміщенням, і такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно з ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;
Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Також у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України за №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Суд із вказаного приводу зазначає, що реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Таким чином, з огляду на приписи приведених вище норм у їх сукупності процесуальним завданням позивача було доведення суду за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, із дотриманням принципу їх достатності (статті 77 80 ЦПК), фактів не проживання відповідача у квартирі більше шести місяців саме без поважної причини.
Суд вважає, що вказане завдання позивачем виконано не було.
Матеріали цивільної справи підтверджують, що відповідач вселився до квартири на законних підставах. Позивачем не надано достатніх, допустимих та достовірних доказів не проживання відповідача у квартирі більше шести місяців саме без поважної причини.
Суд відхиляє доводи сторони позивача, що вказані обставини були встановлені рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.11.2014 року та рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.02.2015 року. Означені акти судової влади у своїх мотивувальних частинах не містять посилання на встановленні судом обставини, які свідчили б про не проживання відповідача у квартирі більше шести місяців саме без поважної причини.
Під час розгляду даної справи з боку сторони позивача доказів того, що відповідач втратив інтерес до спірної квартири, не проживає в ней без поважних причин не надано.
Посилання позивача на вибуття відповідача на постійне місце проживання за іншою адресою, не мають правого значення для вирішення даної справи, оскільки позов пред`явлено саме з підстав відсутності останнього за місцем проживання без поважних причин понад встановлені законом строки на підставі положень ст.ст.71,72 ЖК України.
Суд вказує, що втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Проаналізувавши зазначені обставини у справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не є доведеними у їх повному обсязі, у зв`язку із чим задоволенню не підлягають.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ч.ч. 1, 4 ст. 29, ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ч. 1 ст. 141, ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд
1. У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,- відмовити у повному обсязі.
2. Судові витрати по справі покласти на позивача ОСОБА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Мовчан Д.В.