ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року м.Суми

Справа №592/18292/23

Номер провадження 22-ц/816/1046/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

у присутності:

представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Страшенко Анни Валеріївни,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Страшенко Анною Валеріївною,

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 лютого 2024 року у складі судді Костенка В.Г., ухвалене в м. Суми, повний текст рішення складено 13 лютого 2024 року,

в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради, Головне управління ДПС у Сумській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Страшенко А.В. звернувся до суду з вказаною заявою.

Заяву мотивовано тим, що з 01 грудня 2007 року по 27 травня 2016 року заявник перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу мають двох дітей: синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу та до 2021 роки діти проживали разом з матір`ю. Вони спільно їх утримували та виховували. ОСОБА_2 має хворобу «аденома гіпофіза», що заважає їй повноцінно займатися вихованням дітей.

В 2021 році між старшим сином та матір`ю відбувся конфлікт, після якого син переїхав жити до батька. З цього часу заявник сам виховує та утримує старшого сина. 13 листопада 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про участь в утриманні та вихованні дітей, посвідчений приватним нотаріусом, яким визначено порядок утримання і виховання дітей, зокрема, що старша дитина ОСОБА_3 перебуває на повному самостійному матеріальному утриманні батька, батько зобов`язався самостійно утримувати, виховувати та сприяти духовному розвитку старшої дитини.

22 листопада 2023 року Управлінням «Служба у справах дітей» Сумської міської ради заявнику відмовлено у підтвердженні факту утримання та проживання дитини разом одним з батьків

Зазначає, що встановлення факту перебуванння дитини на самостійному вихованні та утриманні батька необхідне йому для отримання додаткової відпустки, податкової соціальної пільги, належного лікування та оздоровлення дитини, вирішення питань про переміщення дитини без документального оформлення згоди від матері.

Посилаючись на вказані обставини, просить встановити факт утримання та самостійного виховання батьком ОСОБА_1 неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Страшенко А.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким заяву задовольнити.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд не зазначив в якості заінтересованої особи Головне управління ДПС у Сумській області, чим фактично позбавив останнє надати пояснення та докази, що могли підтвердити або спростувати наявність підстав для оформлення заявником податкової соціальної пільги.

Вважає, що суд не надав належної оцінки обставинам того, що встановлення факту самостійного виховання заявником неповнолітньої дитини породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення у останнього особистих чи майнових прав на підставі ст. 19 Закону України «Про відпустки» та пп. «а» п. 169.1 ст. 169 ПК України.

Вказує на те, що факт не перебування заявника у шлюбі підтверджується рішенням суду про розірвання шлюбу, а заявник потребує встановлення факту утримання та самостійного виховання дитини, тобто без участі матері у житті дитини, для набуття ним статусу «одинокий батько», що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 822/2446/17.

Стосовно твердження суду щодо ненадання заявником доказів тривалого перебування матері в лікувальному закладі, вказує на те, що заявником не заявлялося про те, що мати дитини перебуває на тривалому лікуванні у лікарняному закладі, а отже це не є предметом доказування у даній справі.

Вважає, що суд не надав оцінки доказам того, що мати дитини фактично не виконує обов`язків з виховання останньої. Крім того, мати дитини направила суду пояснення, в яких підтвердила факт утримання та самостійного виховання батьком ОСОБА_1 неповнолітньої дитини. Тобто факт самостійного виховання та утримання батьком сина визнається заінтересованою особою - ОСОБА_2 та не заперечується іншими учасниками справи, тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористалися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, яка підтримала доводи апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 грудня 2007 року по 27 травня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 21).

Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13;14).

Старший син ОСОБА_3 , 24 червня 2008 року зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою проживає заявник та його батьки - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що вбачається з акту обстеження умов проживання (а.с. 19).

ОСОБА_3 є студентом ОМ Сумського будівельного коледжу і навчається за спеціальністю «Будівництво та цивільна інженерія», ОПП «Будівництво та експлуатація будівель і споруд» (а.с. 26).

13 листопада 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали нотаріально посвідчений договір про участь в утриманні та вихованні дітей, в якому домовились про місце проживання дітей та про порядок здійснення батьківських прав, зокрема місцем проживання ОСОБА_3 визначили місце проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 , місцем проживання ОСОБА_4 визначили місце проживання матері за адресою: АДРЕСА_2 , старша дитина перебуває на повному самостійному матеріальному утриманні батька та не потребує попереднього погодження з матір`ю щодо будь-яких питань з приводу матеріального утримання старшої дитини, молодша дитина перебуває на утриманні батька та матері. Також узгодили взаємні права та обов`язки щодо участі у вихованні дітей, побачень з ними тощо (а.с. 17-18).

15 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради із заявою, в якій просив встановити факт спільного проживання, утримання та виховання ним його сина - ОСОБА_3 (а.с. 16).

21 листопада 2023 року ОСОБА_2 подала Управлінню «Служба у справах дітей» Сумської міської ради заяву, в якій зазначила про домовленість з батьком дитини, що вихованням старшого сина ОСОБА_3 буде займатися повністю він, а вона не буде втручатися у його виховання, всі питання з приводу виховання старшого сина батько буде вирішувати самостійно (а.с. 15).

В акті обстеження умов проживання від 22 листопада 2023 року вказано, що зі слів ОСОБА_1 два роки тому між сином та матір`ю відбувся конфлікт і хлопчик переїхав жити до батька, з цього часу він з матір`ю не спілкується, обов`язки по утриманню та вихованню сина виконує він, мати повністю усунулась від виконання батьківських обов`язків, між батьком та матір`ю укладено договір про участь в утриманні та вихованні дітей, мати на даний час проживає у м. Шостка, не допомагає матеріально, не вітає сина зі святами, не знаходить з ним спільної мови. ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 19).

22 листопада 2023 року Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради надало відповідь на заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання та знаходження на його утриманні неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі змісту якої вбачається, що підтвердження факту утримання та проживання дитини з одним із батьків не належить до передбачених чинним законодавством повноважень вказаного Управління (а.с. 23).

Крім того, суду було надано консультаційну довідку з Шосткинської центральної районної лікарні, з якої вбачається, що ОСОБА_2 встановлено діагноз: Аденома гіпофізу (а.с. 24).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявника не можна вважати таким, що виховує дитину без матері, оскільки остання має повний перелік прав та обов`язків щодо утримання та виховання дитини, від яких вона не може відмовитися. Доказів того, що заявник є одиноким батьком ним не надано. З огляду на встановлені обставини, у відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у суду відсутні підстави для встановлення факту перебування у заявника на утриманні та самостійного виховання сина.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги.

Відповідно до статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік фактів, що встановлюються судом при розгляді справи визначено частиною першою статті 315 ЦПК України, який не є вичерпним.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно ч. 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України та ч. 3 ст. 11 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею ст. 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

За п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тобто, за змістом наведених норм чинного законодавства з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Таким чином, при встановленні факту самостійного виховання дитини батьком фактично встановлюється юридичний факт, в силу якого обсяг прав матері обмежується або припиняється, тобто вона може бути позбавлена батьківських прав щодо дитини на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України .

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки» передбачено, що одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Згідно пп. а) пп. 169.1.3. п. 169.1 ст. 169 ПК України з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги: у розмірі, що дорівнює 150 відсоткам суми пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 цього пункту, - для такого платника податку, який є одинокою матір`ю (батьком), вдовою (вдівцем) або опікуном, піклувальником - у розрахунку на кожну дитину віком до 18 років;

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В даній справі заявник зазначає, що старший син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із ним, знаходиться на його одноособовому утриманні та вихованні, тобто фактично при задоволенні цієї заяви можна буде дійти висновку, що мати дітей - ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, що не є предметом даної цивільної справи.

Колегія суддів зазначає, що в силу ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дітей не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з батьком. При цьому заявника не можна вважати таким, що виховує дитину без матері, адже остання має повний перелік прав та обов`язків, щодо виховання та утримання дитини. Мати не може відмовитися від своїх обов`язків.

З приводу доводів скаржника, що встановлення вказаного факту йому необхідне для набуття статусу «одинокий батько», колегія суддів зауважує, що відповідно до положень п. 2 Порядку надання відпустки при народженні дитини, затв. Постановою КМУ від 07 липня 2021 року № 693, одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою. З огляду на обставини справи заявник не є одиноким батьком.

Стосовно тверджень скаржника, що встановлення факту самостійного виховання ним неповнолітньої дитини породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення у останнього особистих чи майнових прав на підставі ст. 19 Закону України «Про відпустки» та пп. «а» п. 169.1 ст. 169 ПК України, слід зазначити, що право на вказані соціальні пільги та гарантії має, зокрема «одинокий батько», яким заявник з огляду на вказані вище норми не є.

З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту утримання та самостійного виховання неповнолітньої дитини.

Таким чином доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Страшенко Анною Валеріївною, залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 9 липня 2024 року .

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов