Справа№938/972/23
Провадження № 2/938/64/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Джуса Р.В.,

з участю: секретаря судового засідання Мартищук Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом: ОСОБА_1 ,

до відповідача: Верховинської селищної ради,

про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,

за участю представників сторін:

від позивача: адвокат Бельмега М.В.;

від відповідача: не з`явився;

Обставини справи.

ОСОБА_1 звернувся до Верховинського районного суду Івано-Франківської області з позовом до відповідача Верховинської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, згідно якого просить визнати за ним право власності на нежитлову будівлю (магазин), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав його бабусі ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 14.12.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено розгляд справи на 10.01.2024 зі стадії підготовчого засідання.

В підготовче засідання 10.01.2024 учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином та своєчасно.

Від відповідача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника та визнання позову.

Також, 10.01.2024 через канцелярію суду від адвоката Бельмеги М.В. надійшла заява в якій він вказав на те, що є представником позивача ОСОБА_1 , однак у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні по справі, яка розглядається Лановецьким районним судом Тернопільської області, він просить розглядати справу №938/972/23 без його участі та призначити справу до судового розгляду.

Разом з тим, ні до позовної заяви ні до вказаного клопотання, не було долучено документів, які б підтверджували повноваження адвоката Бельмеги М.В. на представництво інтересів позивача ОСОБА_1 у даній справі, відтак, суд не прийняв вказане клопотання до уваги.

З наведених підстав підготовче засідання було відкладено на 01.02.2024.

В підготовчому засіданні 01.02.2024 за участю позивача та представника позивача, розгляд справи було відкладено на 08.02.2024 для надання позивачу можливості подати додаткові докази у справі.

В підготовче засідання 08.02.2024 з`явився представник позивача.

Відповідач не забезпечив явки представника в підготовче засідання, 08.02.2024 через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без участі представника.

Ухвалою від 08.02.2024, суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті в судовому засіданні на 07.03.2024. Також суд задовільнив клопотання позивача та викликав в судове засідання для допиту в якості свідків: ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 .

В судовому засіданні 07.03.2024 за участю представника позивача було допитано свідків ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 .

З метою повторного виклику свідка ОСОБА_6 , розгляд справи було відкладено на 02.04.2024.

Судові засідання 02.04.2024 та 19.04.2024 відкладалися у зв`язку із неявкою свідка ОСОБА_6 , та за клопотанням представника позивача, який наполягав на допиті вказаного свідка та зобов`язувався забезпечити його явку.

В судове засідання 08.05.2024 з`явився представник відповідача. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, причин неявки не повідомили. Також в судове засідання не з`явився свідок ОСОБА_6 .

Представник відповідача просив суд відкласти розгляд справи у зв`язку із неявкою сторони позивача та свідка.

Розгляд справи було відкладено на 27.05.2024.

В судовому засіданні 27.05.2024 за участю представника позивача та представника відповідача, було допитано свідка ОСОБА_6 , досліджено докази та для надання сторонам можливості підготуватись до дебатів, було оголошено перерву до 18.06.2024.

В судове засідання 18.06.2024 з`явився приставний позивача. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, законодавцем визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, у разі їх неявки в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

З огляду на викладене, оскільки в матеріалах справи наявна заява відповідача про розгляд справи без участі представника, та оскільки відповідач будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не забезпечив явки представника в судове засідання 18.06.2024, а представник позивача не заперечує проти розгляду справи без участі представника відповідача, і його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за можливе завершити судовий розгляд справи без участі представника відповідача.

В судовому засіданні 18.06.2024 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Правова позиція позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, у позовній заяві позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся ОСОБА_2 . Згідно її заповіту, посвідченого 07.02.2011 та зареєстрованого в реєстрі за №15 секретарем Верхньоясенівської сільської ради, бабуся заповіла йому, як спадкоємцю, майно, до якого входить нежитлова будівля (магазин), розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Стверджує, що окрім нього, інших спадкоємців, в тому числі, що мають право на обов`язкову частку майна, немає.

Також позивач зазначає, що на підставі довіреності №845 від 26.07.2023 року, його представник ОСОБА_3 , звернулась 03.08.2023 до приватного нотаріуса Верховинського районного нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 23.08.2023 року №234/02-31 нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності правовстановлюючих документів права власності на спадкове майно.

Обґрунтовуючи належність ОСОБА_2 спадкового майна, позивач посилається на те, що згідно архівного витягу №Ц-279 від 21.07.2016 року з рішення 111 сесії 11 скликання Верхньоясенівської сільської ради від 27 жовтня 1998 року, ОСОБА_2 було виділено 0.005 га земельної ділянки під будівництво приватного ларька на присілку Печіще, а за рішенням Верхньовсенівської сільської ради від 15 жовтня 2008 року, ОСОБА_2 було передано вказану земельну ділянку у довгострокову оренду. Відповідно до рішення №64 виконавчого комітету Верхньоясенівської сільської ради від 12 квітня 2011 року, було надано дозвіл ОСОБА_2 на реконструкцію кіоска під магазин.

Також позивач посилається на те, що заповідачка ОСОБА_2 за життя мала намір оформити право власності на збудований магазин, про що свідчить витяг з інвентаризаційних матеріалів обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» №3386 від 08 серпня 2020 року та рішення виконавчого комітету Верховинської селищної ради від 28 січня 2021 року про присвоєння споруді належній ОСОБА_2 адресного номеру АДРЕСА_1 .

Звертає увагу на те, що на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , 11 серпня 2016 року виготовлена технічна документація щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в оренду, та технічний паспорт на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами від 08.08.2023, інвентаризаційна справа №318.

Вважає, що він має право успадкувати належне його бабусі майно, однак через відмову нотаріуса, позбавлений можливості здійснити це в позасудовому порядку

Правова позиція відповідача.

Відповідач письмового відзиву на позов не подав. У письмових заявах поданих до суду 10.01.2024 та 08.02.2024, позовні вимоги визнав, проти задоволення позовних вимог не заперечив.

Фактичні обставини встановлені судом.

Відповідно до копії паспорта громадянина України, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у селі Верхній Ясенів Верховинського району Івано-Франківської області (а.с. 6-8).

Згідно свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 12)

Відповідно до заповіту від 07.02.2011 посвідченого секретарем Верхньоясенівської сільської ради, та який зареєстровано в реєстрі за №15, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, а також те, що буде належати їй на день смерті і після її смерті, та на що за законом вона матиме право, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 10).

Згідно витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі №72841336 від 15.06.2023, ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину №686109 від 15.06.2023 на нерухоме майно, а саме, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).

Відповідно до постанови приватного нотаріуса Верховинського районного нотаріального округу Мартищук О.Я. від 23.08.2023 №234/02-31, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нежитлову будівлю (магазин) розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із ненаданням документів, які підтверджують право власності ОСОБА_2 на це майно (а.с. 15-16).

Відповідно до архівного витягу №Ц-279 від 21.07.2016 року з рішення 111 сесії 11 скликання Верхньоясенівської сільської ради від 27 жовтня 1998 року, ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку 0.005га під будівництво приватного ларька на присілку Печіще (а.с. 22).

Відповідно до витягу з рішення Верхньоясенівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області п`ятого демократичного скликання від 15 жовтня 2008 року, за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 , було вирішено передати гр. ОСОБА_2 у довгострокову оренду терміном на 49 років земельну ділянку площею 0,0050га, для обслуговування кіоска «Кострич» в селі Верхній Ясенів, присілок Печіще (а.с. 23).

Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 17.02.2008 року укладеного між Верхньоясенівською сільською радою Верховинського району Івано-Франківської області (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар), орендодавець на підставі рішення сесії Верхньоясенівської сільської ради від 15.10.2008, передав а орендар прийняв в строкове платне користування, на 49 років, земельну ділянку пл. 0,0050га для обслуговування торгової точки, яка знаходиться в с.В.Ясенів, присілок Печіще (а.с. 70-73).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0260, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, така земельна ділянка перебуває у комунальній власності та перебуває в оренді у ОСОБА_2 строком на 49 років згідно договору оренди (а.с. 17-19, 65-66).

Рішенням Верхньоясенівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області сьомого демократичного скликання від 11.08.2016, затверджено матеріали технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в оренду для будівництва та обслуговування будівель торгівлі площею 0,0050га за кадастровим номером :01:001:0260 (а.с. 34).

Відповідно до витягу з рішення №64 від 12.04.2011 виконавчого комітету Верхньоясенівської сільської ради, ОСОБА_2 було надано дозвіл на реконструкцію кіоска під магазин на присілку Печіще, в межах чинного законодавства, за погодженням із відділом архітектури та містобудування районної державної адміністрації (а.с. 24).

Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів від 08.08.2020 №3386, станом на 31.12.2012 в коломийському МБТІ право власності на магазин в АДРЕСА_1 , не зареєстровано (а.с. 33).

Відповідно до виписки із рішення №12 від 28.01.2021 Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області, тимчасовій споруді (кіоску), що належить гр. ОСОБА_7 , присвоєно адресний номер: АДРЕСА_1 (а.с. 35).

Відповідно до довідки Верхньоясенівського старостинського округу Верховинської селищної ради від 13.11.2023 №636, нежитлову споруду-магазин, на присілку Печіще,95, Верховинського району Івано-Франківської області, будувала ОСОБА_2 , 1955 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 36).

08.08.2023 Коломийським МБТІ на замовлення ОСОБА_1 було виготовлено технічний паспорт на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 , згідно якого за вказаною адресою розміщений магазин, який складається із двох поверхів, на першому поверсі торговий зал, а на другому поверсі коридор та три приміщення (а.с. 25-31).

Оцінка суду.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Відповідно до статей 1216 -1218 ЦК України, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) визнається спадкуванням. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1,3 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до приписів частини 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 3 ст.1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Аналіз наведених положень свідчить, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

До складу спадщини може входити нерухоме майно спадкодавця, право власності на яке не зареєстроване в установленому порядку, проте набуття такого права відбулось з дотриманням закону.

Якщо за життя спадкодавець не набув право власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває право власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які потрібні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У розумінні ч.1 ст.376 ЦК України, самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Згідно до п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст.376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку. Такий же висновок зроблено у п 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у спорах про спадкування».

Як роз`яснено у п.7, п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (ч.1 ст.376 ЦК), то до спадкоємців переходить право власності лише на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (частина шоста статті 376 ЦК).

Згідно ч.3 ст.375 ЦК України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30.03.2012 р. вказано, що вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти не є об`єктами права власності (ч.2 ст.376 ЦК України).

Вищезазначені правові позиції викладені в постанові №6-130 цс13 від 04.12.2013 р.

Отже, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до Інформаційного листа Вищого Спеціалізованого Суду від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі відсутності документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок, або відсутності державної реєстрації права власності необхідно з`ясувати причини відсутності правовстановлюючих документів, державної реєстрації права власності або документів на забудову. У разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше у відповідності зі встановленим судом правовим режимом спірного майна.

Згідно ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Одночасно, у відповідності до положень ст.76 ЦПК України доказування у цивільних справах здійснюється за допомогою визначених засобів доказування, зокрема письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

За змістом положень ЦПК України:

- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 3 і 4 ст. 12 ЦПК України);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 13 ЦПК України);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України);

- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зокрема згідно заповіту, від 07.02.2011 посвідченого секретарем Верхньоясенівської сільської ради, та який зареєстровано в реєстрі за №15, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, а також те, що буде належати їй на день смерті і після її смерті, та на що за законом вона матиме право, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 10).

ОСОБА_1 вважається таким, що прийняв спадщину, зокрема на підставі вказаного заповіту, приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 15.06.2023, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться у АДРЕСА_1 (а.с. 67).

В той же час, відповідно до постанови приватного нотаріуса Верховинського районного нотаріального округу Мартищук О.Я. від 23.08.2023 №234/02-31, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нежитлову будівлю (магазин) розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою для відмови слугувало те, що спадкоємцем не було надано документів, які підтверджують право власності ОСОБА_2 на це майно (а.с. 15).

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до архівного витягу №Ц-279 від 21.07.2016 року з рішення 111 сесії 11 скликання Верхньоясенівської сільської ради від 27 жовтня 1998 року, ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку 0.005га під будівництво приватного ларька на присілку Печіще (а.с. 22).

Відповідно до витягу з рішення Верхньоясенівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області п`ятого демократичного скликання від 15 жовтня 2008 року, за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 , було вирішено передати гр. ОСОБА_2 у довгострокову оренду терміном на 49 років земельну ділянку площею 0,0050га, для обслуговування кіоска «Кострич» в селі Верхній Ясенів, присілок Печіще (а.с. 23).

Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 17.02.2008 року укладеного між Верхньоясенівською сільською радою Верховинського району Івано-Франківської області (орендодавець) та ОСОБА_2 (орендар), орендодавець на підставі рішення сесії Верхньоясенівської сільської ради від 15.10.2008, передав, а орендар прийняв в строкове платне користування, на 49 років, земельну ділянку пл. 0,0050га для обслуговування торгової точки, яка знаходиться в с.В.Ясенів, присілок Печіще(а.с. 70-73).

Відповідно до витягу з рішення №64 від 12.04.2011 виконавчого комітету Верхньоясенівської сільської ради, ОСОБА_2 було надано дозвіл на реконструкцію кіоска під магазин на присілку Печіще, в межах чинного законодавства, за погодженням із відділом архітектури та містобудування районної державної адміністрації (а.с. 24).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 зазначив, в період із 2010 по 2020 роки обіймав посаду сільського голови села Верхній Ясенів. Наскільки він пригадує, ще до 2010 року у власності ОСОБА_2 перебував металевий кіоск, який знаходився на орендованій нею земельній ділянці в селі В.Ясенів. За зазявою ОСОБА_2 , рішенням виконкому сільської ради їй було надано дозвіл на реконструкцію вказаного кіоска за умови погодження із відділом архітектури та містобудування районної державної адміністрації та виготовлення відповідної документації. Також зазначив, що оскільки кіоск не був капітальною спорудою, то ОСОБА_2 слід було виготовити відповідну технічну документацію для реконструкції його у капітальну споруду.

Зауважив, що на сьогодні приміщення вказаного кіоску змінилось, будівля стала вищою, оновлено фасад та перекриття, можливо укріплено фундамент, однак з вигляду будівля не готова до експлуатації.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що обіймає посаду старости Верхньоясенівського старостинського округу із 2021 року, та зазначив, що у 2021 році покійна ОСОБА_2 зверталась до селищної ради із заявою про присвоєння адресного номера належному їй магазину для подальшого узаконення цієї будівлі. Зазначив, що на момент присвоєння будівлі адресного номера, це була капітальна будівля, чому в рішенні про присвоєння номера вказано тимчасова споруда, йому невідомо.

Свідок ОСОБА_3 , в судовому засіданні показала, що вона є дочкою ОСОБА_2 , та зазначила, що у 1999-2000роках, її матір`ю ОСОБА_2 був збудований залізний ларок в якому мама здійснювала торгівлю. Пізніше, приблизно 8 років тому, навколо вказаного ларка мама збудувала будівлю. Зазначила, що ларок був тимчасовою будівлею, який був збудований тільки на підставі рішення сільської ради, та чи були у матері документи на його перебудову, їй невідомо. На сьогоднішній день навколо ларка існує двоповерхова будівля

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що працює інженером з виготовлення документів на нерухоме майно у Обласному комунальному підприємстві «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», та ОСОБА_2 зверталась до нього щоб виготовити технічну документацію на приміщення магазину в селі Верхній Ясенів, щоб в подальшому узаконити його. Коли ще жила ОСОБА_2 , у 2020 році він провів обміри вказаного магазину, однак технічну документацію не виготовляв, оскільки будівлі не був присвоєний адресний номер. Пізніше, після смерті ОСОБА_2 , у 2023 році до нього звернувся спадкоємець ОСОБА_1 та він виготовив технічний паспорт на магазин в АДРЕСА_1 . Однак зазначив, що після звернення ОСОБА_1 , повторних обмірів не робив, а вніс до технічного паспорта, ті які були зроблені ним, ще за життя ОСОБА_2 , тому чи змінилась будівля за цей час, йому невідомо. На момент проведення обмірів, всередині будівлі знаходилась металева конструкція ларок, навколо якого фактично збудовано споруду.

При цьому зазначив, що при виготовленні технічного паспорта, він фактично зробив заміри та відтворив план будівлі. Чи була у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проектна документація та дозвола на зведення цієї будівлі, йому невідомо. Якщо вказана будівля збудована без погодження із архітектором та без відповідних дозвільних документів, то така є самочинним будівництвом.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_2 належала тимчасова споруда, а саме металевий ларок (кіоск), який знаходився на орендованій нею земельній ділянці в селі В.Ясенів, присілок Печіще. В подальшому вказаній тимчасовій споруді було присвоєно адресний номер.

Також ОСОБА_2 рішенням органу місцевого самоврядування у 2011 році було надано дозвіл на реконструкцію вказаного кіоска під магазин. Однак, така реконструкція мала відбуватись у в межах чинного законодавства, та за погодженням із відділом архітектури та містобудування районної державної адміністрації.

Відповідно до Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244, тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Відтак, проведення реконструкції тимчасової споруди у капітальну споруду, фактично матиме наслідком здійснення будівництва нової капітальної споруди, на яке поширюється загальний порядок будівництва, для якого потрібно максимальну кількість документів (вихідні дані, проект, подача декларації про початок будівництва, декларація про готовність).

В той же час, матеріали справи не містять будь яких доказів, що спадкодавиця ОСОБА_2 за життя, чи спадкоємець ОСОБА_1 звертались до компетентних органів, щодо отримання відповідних погоджень із відділом архітектури та містобудування районної державної адміністрації. У матеріалах справи також відсутні докази прийняття до експлуатації спірного об`єкту нерухомості та державної реєстрації прав на нього.

Відтак спірне майно є самочинним будівництвом, у зв`язку із чим, в силу наведених положень чинного законодавства право власності на нього не набула ні особа, яка здійснила це будівництво, в даному випадку спадкодавиця ОСОБА_2 , ні її спадкоємець ОСОБА_1 .

Суд звертає увагу на те, що питання введення об`єкту до експлуатації, узаконення самочинно збудованої перебудови, реконструкції будинку не входить до компетенції суду. Вказана правова позиція викладена в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 р. «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» де зазначено, що суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Слід також звернути увагу на те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, та не може виходити за межі позовних вимог.

Позивачем заявлено позовні вимоги саме про визнання права власності на нерухоме майно (магазин). Вимог про визнання права власності на вказане майно у порядку спадкування права на будівельні матеріали, позивачем не заявлялось.

Суд також критично оцінює позицію відповідача, щодо визнання позову.

Згідно із ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: 1) визнання їх усіма учасниками справи та 2) відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Втім, визнання позову слід відрізняти від визнання відповідачем певних обставин.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які підлягають встановленню.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, провадження № 61-39156св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 916/1142/20, від 30 червня 2021 року

Цивільний процесуальний закон передбачає застосування принципу добросовісності, який полягає у необхідності сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Однак подані відповідачем заяви про визнання позову, зводяться до формального визнання позову без будь яких належних обґрунтувань.

З огляду на викладене, оскільки спірне майно було збудовано спадкодавцем самочинно, без відповідних не то дозволів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки суд не може взяти на себе функції органів, на які покладено обов`язок оцінити готовність перебудованого (реконструйованого) об`єкта будівництва до експлуатації.

З огляду на викладене в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Судові витрати.

Згідно положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову, а тому судові витрати у справі у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України суд покладає на позивача.

Керуючись ст.ст. 10-13, 49, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Верховинської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно, в порядку спадкування за заповітом- відмовити.

Понесені позивачем витрати по сплаті судового збору, залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання, за адресою: с.Верхній Ясенів, присілок Печіще, Верховинський район, Івано-Франківська область, персональний ідентифікаційний номер- НОМЕР_2 ;

відповідач: Верховинська селищна рада, Верховинська селищна рада, юридична адреса: 78700, селище Верховина, вул.І.Франка, 3, Верховинський район, Івано-Франківська область; .

Повне рішення складено 26.06.2024.

Суддя Роман ДЖУС