Справа № 510/105/24
Провадження № 2-о/510/46/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.06.24 р. Ренійський районний суд Одеської області

у складі: - головуючого судді Дудник В.І.;

-за участю секретаря Арабаджи Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рені цивільну справу за заявою ОСОБА_1 (заінтересована особа Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області) про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 1991р., -

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 , представник заявника адвокат Златі Н.С. заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, на задоволенні заяви наполягали, надали додаткові письмові докази у справі та пояснили під час судового розгляду справи про обставини, викладені у заяві.

Представник заінтересованої особи ГУ ДМС в Одеській області у судове засідання не явився, надав письмові пояснення, якими просив залишити заяву ОСОБА_1 без розгляду.

Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що заявник ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Плавні Ренійського району Одеської області. Батьками ОСОБА_1 у свідоцтві про її народження були записані: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Виховувалась і виросла заявник в родині своїх батьків. ОСОБА_1 навчалась у Плавнівській середній школі Ренійського району Одеської області, отримувала в цьому учбовому закладі освіту. Так, у 1987 році заявник отримала свідоцтво про неповну середню освіту № НОМЕР_1 від червня 1987р., видане директором Плавнівської середньої школи Ренійського району Одеської області, а у 1989 році отримала свідоцтво про середню освіту від 17.06.1989р. №184892, видане директором Плавнівської середньої школи Ренійського району Одеської області. Отримання ОСОБА_1 середньої освіти у Плавнінській середній школі Ренійського району Одеської області та закінчення її здобуття у 1989 році із отриманням атестату про середню освіту підтверджується також і довідкою Плавнінського ліцею Ренійської міської ради Ізмаїльського району від 29.04.2024р. №46. Після закінчення школи заявник паспорт громадянина України не отримувала. Оскільки для цього було необхідно подати до належного органу відповідні документи, які були втрачені, не збереглися або взагалі не існували у заявника, - отримання паспорту громадянина України було неможливим. В листопаді 2021р. заявник звернулась до Ренійського відділу ГУ ДМС в Одеській області за оформленням паспорту громадянина України у вигляді ID-картки. Однак їй в цьому було відмовлено у зв`язку із тим, що підтвердити факт проживання на території України станом на 24.08.1991р. не є можливим, було рекомендовано звернутися до суду за встановленням даного факт, після чого оформити набуття громадянства України згідно п. 1 ст. 8 ЗУ «Про громадянство України». Одночасно заявнику ОСОБА_1 Ренійським відділом ГУ ДМС в Одеській області було видано довідку про те, що особу ОСОБА_1 було встановлено, та підтверджено, що за наявною документацією вона не є громадянкою України.

Оскільки це питання неможливо вирішити у позасудовому порядку, заявник звернувся за встановленням факту, що має юридичне значення, до суду.

Рішення суду про встановлення вищезгаданого факту заявнику необхідне для вирішення питання щодо отримання нею громадянства України.

Заслухавши пояснення заявника, його представника, які наполягали на задоволенні заяви, показання свідка ОСОБА_4 , вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги заявника обґрунтовані, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та підлягають задоволенню.

Згідно із ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно пунктів 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року №1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Дитина, яка народилася чи постійно проживала на території УРСР (або хоча б один з її батьків, дід чи баба народилися чи постійно проживали на територіях, зазначених у частині першій цієї статті) і є особою без громадянства або іноземцем, щодо якого подано зобов`язання припинити іноземне громадянство, реєструється громадянином України за заявою одного з батьків або опікуна чи піклувальника.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Статтею 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюються підстави набуття громадянства України.

Відповідно до підпунктів «а», «б» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року; дітей осіб, зазначених у підпункті «а» цього пункту.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України» і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Згідно ч.2 ст.319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Наявними у справі письмовими доказами та в ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Плавні Ренійського району Одеської області в родині своїх батьків, які постійно мешкали в с.Плавні, після народження заявника виховували її, як доньку, в тому ж селі донька ОСОБА_5 пішла до школи, навчалась, отримана неповну, а потім повну середню освіту. Останнє документування на підтвердження факту мешкання ОСОБА_1 у с.Плавні Ренійського району приходиться на червень 1989 року (коли вона закінчила школу та отримала атестат про середню освіту). Заявник не заперечувала того факту, що вона не є громадянкою України, оскільки підтвердила те, що вона не мала можливість своєчасно оформити паспорт громадянина України за відсутністю належних документів. В даний час оформили паспорт громадянина також не є можливим, оскільки поза судовим порядком неможливо підтвердити факт проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року. Заявник в судовому засіданні пояснювала, що після закінчення школи, вона до будь-якого іншого учбового закладу не поступала, є незаміжньою, дітей не має, хоча і не має офіційно зареєстрованого місця мешкання, але постійно мешкала в АДРЕСА_1 разом із батьками, доглядала за ними: спочатку за батьком, рідною сестрою (яка була онкохворою), потім за матір`ю, в даний час продовжує мешкати за вищевказаною адресою.

В судовому засіданні були заслухані показання свідка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 - племінника заявника, який зазначив, що скільки він пам`ятає, його тітка ОСОБА_1 мешкала в с.Плавні Ренійського району із своїми батьками та сестрою, всі вони хворіли, вона доглядала їх, наразі мешкає тільки із своєю матір`ю. Свідок також зазначив, що ОСОБА_1 після закінчення школи ніде не навчалась, вона неодноразово скаржилась, що не може оформити паспорт громадянина України, оскільки в неї немає необхідних для цього документів, з цієї причини вона працювала на консервному заводі неофіційно, нещодавно вона знов зверталась до ДМС за отриманням громадянства, однак їй було відмовлено.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються такими засобами, у т.ч. і показаннями свідків. За ст. 90 ЦПК України показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Прямих письмових доказів того, що ОСОБА_1 станом на 24.08.1991 року проживала на території України - в матеріалах справи немає. Єдиним, допустимим доказом цього факту є показання свідка ОСОБА_4 , які були надані суду під час розгляду справи. Під час надання показань свідком судом були дотримані всі вимоги діючого цивільно-процесуального законодавства щодо порядку допиту свідків, його було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих свідчень, у звязку із чим умисна або мимовільна недостовірність показань свідка ОСОБА_4 є виключеними.

Дослідивши показання даного свідка, суд зазначає, що: він в даному спорі є юридично незацікавленою особою; він є носієм відомостей про обставини, що мають значення для розгляду справи, тому сприймає його показання як правдиві та такі, що можуть бути основою для підтвердження юридичного факту в даній справі.

Отже, вищевикладене дає підстави стверджувати, що заявник ОСОБА_1 станом на 24.08.1991р. знаходилась, мешкала (за встановленою адресою: АДРЕСА_1 ), працювала на території України, що є підставою для встановлення судом факту її постійного проживання станом на 24.08.1991р. на території України.

При цьому відомостей про те, що заявник залишала територію України чи є громадянином іншої держави матеріали справи не містять.

Також суд зазначає, що факт, який просить встановити заявник, є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника. Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе.

Спростовуючи доводи представника заінтересованої особи ГУ ДМС в Одеській області щодо того, що не може розглядатися вищевказаний юридичний факт за заявою ОСОБА_1 і зв`язку із тим, що вона не зверталась до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області із заявою встановленого зразка, із належними документами, тобто не використала всі можливості для отримання статусу громадянина України, у зв`язку із чим звернення до суду є передчасним, суд зауважує, що в матеріалах справи є письмова відповідь начальника Ренійського ГУДМС в Одеській області та довідка згідно яких ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні паспорта громадянина України вперше після 18 років та підтверджено те, що вона не є громадянкою України, одночасно рекомендовано звернутися до Ренійського районного суду Одеської області для підтвердження факту проживання на території України станом на 24.08.1991р., після чого, в разі отримання відповідного судового рішення, - звернутися до Ренійського відділу ГУ ДМС в Одеській області для оформлення набуття громадянства України (тобто, ОСОБА_1 був роз`яснений порядок дій для вирішення питання, пов`язаного із набуттям громадянства). Письмова відповідь була видана ОСОБА_1 компетентною посадовою особою, тому будь-яких сумнівів з цього приводу у заявника не виникло, а питання внутрішніх підпорядкувань у підрозділі ДМС Одеської області заявнику не відомі.

Спростовуючи доводи представника заінтересованої особи ГУ ДМС в Одеській області щодо того, що в даному випадку наявний спір про право, а тому необхідно звертатись до суду із позовом на загальних підставах, суд бере до уваги положення постанови Одеського апеляційного суду від 13.06.2024р. (справа № 510/23/23), згідно якої такі судження представника заінтересованої особи слід вважати такими, що виникли з неправильного тлумачення норм матеріального права.

Оскільки ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України, в порядку окремого провадження та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року зазначено, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.

Таким чином, факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України (Одеська область, Ренійський район, с. Плавні) до 24 серпня 1991 року та станом на 24 серпня 1991 року - суд вважає встановленим.

Керуючись ст.ст. 3, 258, 259, 264-265, 273, 293-294, 315-316, 319, 354, 355ЦПК України, ст. 28 ЦК України, -

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на території України до 24 серпня 1991 року, яка стала територією України відповідно до ЗУ «Про правонаступництво України, а саме в с. Плавні Ренійського (нині Ізмаїльського) району Одеської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Суддя Вячеслав ДУДНИК