ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/1739/23Головуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О.
Провадження № 22-ц/817/553/24 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірський Б.О.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Дідух М.Є.

представника позивача - адвоката Пасічника А.З.,

відповідача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 595/1739/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 від імені якого діє адвокат Пасічник Андрій Зіновійович на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 20 березня 2024 року (ухвалене суддею Содомора Р.О.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя склав заповіт, яким належну йому на праві власності нежитлову будівлю, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , заповів йому - ОСОБА_2

Вказував на те, що вищезгадана нежитлова будівля №19 розміщена на земельній ділянці з кадастровим номером :02:002:0653 цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови та знаходиться по АДРЕСА_1 .

Зазначав, що дана земельна ділянка залишилась у спадковій масі майна, яке спадкується за законом, оскільки ОСОБА_7 набув право власності на неї після складення згаданого вище заповіту.

Посилався на те, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 шляхом подання до нотаріуса відповідної заяви.

Також звернувся до нотаріуса щоб оформити право і на вказане майно, проте останнім було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії.

Зазначав, що дружина спадкодавця - ОСОБА_3 відмовилась від права на обов`язкову частку у спадковому майні після смерті ОСОБА_7 , а також від права власності на частку у спільному майні подружжя, посилаючись на те, що дане майно було особистою приватною власністю померлого.

Вказував на те, що спадщину після смерті ОСОБА_7 за законом та іншими заповітами відносно решти спадкового майна прийняли його діти ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Відтак просив визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_7 та право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га для обслуговування успадкованого майна з кадастровим номером :02:002:0653 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 20 березня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_7 .

В решті позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Пасічника А.З. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмовленої позовної вимоги та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити дану позовну вимогу, визнавши за позивачем право власності на земельну ділянку з кадастровий номер :02:002:0653 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою ст. 120 ЗК України, якою закріплено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Звертає увагу на те, що застосовуючи положення ст. 120 ЗК України у поєднанні із ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 адвокат Пасічник А.З,. апеляційну скаргу в її межах підтримав, посилаючись на доводи викладені у ній.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги не заперечив, посилаючись на свою згоду щодо передачі у власність позивача лише тієї частини земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування успадкованого ним майна.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується лише в частині вимоги, у задоволенні якої судом було відмовлено, тому в іншій частині апеляційним судом не переглядається.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції, в частині, що оскаржується, вказаним вимогам не відповідає.

Судом встановлено наступні обставини справи.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 .

Після смерті ОСОБА_7 залишилося спірне спадкове майно у вигляді нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер :02:002:0653 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (набута спадкодавцем за життя на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серії НМА 913276 від 27.04.2017 року), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_8 спадщина на дане майно відкрилася за заповітом, який був складений ним 10.01.2019 року і посвідчений секретарем Стінківської сільської ради.

Згідно вказаного заповіту спадкодавець заповів позивачу ОСОБА_2 нежитлову будівлю, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом, в 6-місячний строк з дня смерті спадкодавця ОСОБА_8 спадщину прийняв, шляхом подачі заяви про прийняття спадщини, яка міститься у належним чином завіреній спадковій справі № 226/2021.

З довідки № 217/01-24 від 09.11.2022 року, виданої приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Іванів Л.І. - ОСОБА_9 (представнику ОСОБА_2 ) вбачається, що ОСОБА_2 звертався до приватного нотаріуса Іванів Л.І. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0200 га, на якій розміщена вищезазначена нежитлова будівля, кадастровий номер :02:002:0653 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування інших будівель громадської забудови, місце розташування: АДРЕСА_1 , після смерті гр. ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Однак розглянувши та вивчивши подані спадкоємцем документи, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну ділянку, оскільки у змісті заповіту посвідченого Стінківською сільською радою Бучацького району Тернопільської області, 17 січня 2019 року, зареєстровано в реєстрі за № 01, та записаного зі слів заповідача ОСОБА_7 , міститься його розпорядження на випадок смерті: «нежитлову будівлю яка знаходиться в АДРЕСА_1 , я заповідаю ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 » Земельна ділянка належала спадкодавцю ОСОБА_7 , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого Іванів JI.I., приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу, 27 квітня 2017 року, зареєстровано в реєстрі за №888, в розділі 4 котрого: права та обов`язки сторін, в пункті 4.5 зазначено згоду другої сторони Покупця ОСОБА_3 , щодо укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки її чоловіком, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тому враховуючи наведені вище факти, видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом та за законом, на вищевказане нерухоме майно на ім`я ОСОБА_2 , є неможливим.

Задовольняючи позовну вимогу про визнання за ОСОБА_2 права власності на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив з її обґрунтованості, оскільки прийшов до висновку, що позивач є спадкоємцем за заповітом вказаного спадкового майна, а дружина померлого ОСОБА_3 відмовилась від права на обов`язкову частку у цьому спадковому майні після смерті чоловіка - ОСОБА_7 , а також від права власності на частку у спільному майні подружжя, посилаючись на те, що дане майно було особистою приватною власністю померлого.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності за позивачем на спірну земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з того, що вона не охоплена жодним із заповітів, а тому має спадкуватись за законом на загальних підставах спадкоємцями ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які відмовились від прийняття спадщини за заповітом, проте прийняли спадщину за законом.

З даним висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з частиною першою статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

При відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди).

Правові висновки щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала у постановах від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17.

Отже, вказані норми права встановлюють єдність юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд. Власник, визначаючи юридичну долю збудованих будівель та споруд, одночасно визначає і долю земельної ділянки, на якій вони розташовані.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами другою-шостою статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто.

При переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Отже, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка, з урахуванням нормативів, була виділена спадкодавцю для будівництва і обслуговування житлового будинку, інших будівель та споруд, якщо спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З огляду на фактичні обставини справи, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд, враховуючи цільове призначення спірної земельної ділянки, яка належала спадкодавцю на праві власності, а також волю спадкодавця щодо визначення ОСОБА_2 спадкоємцем нежитлової будівлі, яка знаходиться в АДРЕСА_1 (належала померлому на праві особистої приватної власності, що підтверджується заявою ОСОБА_3 (дружини спадкодавця) поданою приватному нотаріусу Іванів Л.І. №659 від 22.11.2021 року) і того, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження даною земельною ділянкою, колегія суддів приходить до висновку про необхідність визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею 0,0200 га кадастровий номер :02:002:0653 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Схожі за змістом висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 675/2372/16-ц, у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 601/568/16 та у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі №159/2421/19.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув, а тому неправильно застосовував норми матеріального права.

Таким чином, апеляційна скаргу позивача слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовної вимоги про визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,0200 га кадастровий номер :02:002:0653 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 20 березня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на земельну ділянку скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовну вимогу ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_1 ) право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га з кадастровим номером :02:002:0653 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 10 липня 2024 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Храпак Н.М.