Справа № 204/1887/24
Провадження № 2/204/1877/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

27 лютого 2024 року АТ «ПУМБ» звернулося до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 , в якій прохає стягнути із нього заборгованість за кредитним договором № 501 у розмірі 50091 гривня 90 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 35773 гривні 56 копійок та заборгованості за процентами у сумі 14318 гривень 34 копійки (а. с. 1-4).

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 23 вересня 2018 року між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 501, за яким останній банком надано кредит у сумі 1000 гривень, який у подальшому було збільшено до 38500 гривень. Зазначено, що відповідач свої кредитні зобов`язання належним чином не виконує довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31 грудня 2023 року становить 50091 гривня 90 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 35773 гривні 56 копійок та заборгованості за процентами у сумі 14318 гривень 34 копійки та, яку банк прохає суд стягнути з відповідача разом із судовими витратами по справі у сумі 2422 гривні 40 копійок.

Ухвалою суду від 05 березня 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 56).

11 березня 2024 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 05 березня 2024 року, позивачем усунуто (а. с. 59-61 та на звороті).

Ухвалою суду від 13 березня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 10 годину 11 квітня 2024 року (а. с. 62), копія якої надіслана сторонам у справі за вихідним № 6644/24-вих/2/204/1877/24 від 13 березня 2024 року (а. с. 63).

10 квітня 2024 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 75-88), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позовних вимог заперечує.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що дійсно 23 вересня 2018 року між ним та позивачем було укладено кредитний договір, але оскільки він з 27 січня 2016 року є учасником бойових дій, а з 17 липня 2018 року по 16 липня 2020 року перебував на військовій службі за контрактом, а з 24 лютого 2022 року по 26 грудня 2022 року призваний на військову службу за призовом, то відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він звільнений від сплати відсотків за користування кредитом. Тому вважає, що нарахування позивачем йому процентів за користування кредитними коштами є неправомірним, а тому прохає суду у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити. Разом з цим, зазначає, що він є батьком багатодітної сім`ї, тому проахає суд відмовити у стягнення з нього судового збору у розмірі 2422 гривні 40 копійок.

29 квітня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь представниці позивача на відзив (а. с. 93-94), в якій вона прохає доводи відповідача відхилити, а позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування відповіді на відзив зазначає те, що відповідачем на підтвердження проходження військової служби у період з 17 липня 2018 року по 16 липня 2020 року не надано копії контракту, а тому вказані доводи мають бути відхилені. Крім того, зазначає про те, що відповідачем не надано доказів звернення до банку щодо скасування нарахування відсотків у зв`язку з проходженням військової служби. Більш того, вказує на те, що відповідач відповідно до вимог п. 5.1.2 Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб зобов`язаний повідомляти банк про всі зміни в документах та/або інформації, що були ним надані при укладанні цього договору, інакше попередньо надана інформація вважається дійсною. Вказує на те, що відповідач перебував на військовій службі в період з 17 липня 2018 року по 16 липня 2020 року та з 24 лютого 2022 року по 26 лютого 2022 року, натомість прохає суд відмовити у стягненні відсотків у повному обсязі, тому прохає суду доводи відповідача відхилити, а позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представниця позивача у судове засідання не з`явилася, в відповіді на відзив прохала суд про розгляд справи за її відсутності (а. с. 94).

Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 103), в якій позовні вимоги визнав частково в частині заборгованості за тілом кредиту.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 23 вересня 2018 року відповідач звернулася до позивача з заявою № 501 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а. с. 10 на звороті).

Так, зі змісту вказаної заяви вбачається, що підписанням цієї заяви клієнт підтвердив отримання Публічної пропозиції на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБО), яка розміщена АТ «ПУМБ»: pumb.ua в повному обсязі, з урахуванням умов надання усіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті послуг, які можуть бути надані йому в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін) і погоджується з тим, що може будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через Дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у банку).

Відповідач просив відкрити на його ім`я поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривнях та надати кредитну картку миттєвого випуску (не персоніфіковану) НОМЕР_2 з кредитним лімітом 1000 гривень, реальною річною процентною ставкою 57.65 %, орієнтовною загальною вартістю кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т. ч. тіло кредиту, комісії та інші платежі) 1249 гривень 18 копійок.

Згідно з приписами розділу «Підтвердження та запевнення» даної заяви, клієнт підтвердив, зокрема, що ознайомлений з ДКБО, Тарифами банку та цілком згоден, всі умови ДКБО йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення, … до підписання заяви отримав у письмовій формі інформацію згідно ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», у тому числі шляхом надання доступу до такої інформації на сайті банку. В дату підписання цієї заяви йому надано ДБКО (як публічну частину договору) за посиланням: ДКБО, а також шляхом розміщення на сайті банку, зокрема у розділі «Звернення та безпека» за закладкою «Документи».

Крім того, позивачем додано до позову паспорт споживчого кредиту з зазначенням істотних умов договору кредиту (а. с. 11).

З довідки про збільшення кредитного ліміту (а. с. 28) вбачається, що 23 вересня 2018 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт у сумі 1000 гривень, який у подальшому неодноразово збільшувався, зокрема останній раз 21 квітня 2021 року до 38500 гривень.

02 січня 2024 року позивач звернувся до відповідача з письмовою вимогою (повідомленням) № КНО-44.2.2/3 про повернення кредитних коштів за кредитним договором 501 від 23 вересня 2018 року, при цьому зазначивши суму заборгованості станом на 01 січня 2024 року у розмірі 50091 гривня 90 копійок.

З посвідчення серії НОМЕР_3 від 27 січня 2016 року (а. с. 77) вбачається, що відповідач має право на пільги, встановлені Законом України для ветеранів війни учасників бойових дій. Посвідчення безтермінове.

Так, з військового квитка відповідача (а. с. 78 та на звороті) вбачається, що 18 березня 2015 року він був призваний у Збройні Сили України на підставі Указу Президента України № 15 від 14 січня 2015 року, а 04 квітня 2016 року на підстав Указу Президента України від 25 березня 2016 року № 115/2016 (ст. 26 ч. 8 п. п. Є п. 1) був звільнений в запас. В подальшому, з 17 липня 2018 року відповідача було прийнято на військову службу за контрактом, а 16 липня 2020 року на підставі наказу в/ч НОМЕР_4 № 76-РС від 14 липня 2020 року, відповідно до вимог ст. 26 ч. 5 п. 2 п.п. А (у зв`язку із закінченням строку контракту) його було звільнено в запас.

Крім того, з військового квитка відповідача вбачається, що 24 лютого 2022 року на підставі наказу ВГЗСУ від 22 лютого 2022 року призваний в Збройні Сили України, а 22 березня 2022 року він одержав МВТ (мінно-вибухову травму). ВОДП м`яких тканин поперекової ділянки зліва. Пізніше, 26 грудня 2022 року відповідача було звільнено з військової служби у запас відповідно до ст. 26 ч. 4 п. 2 п. п. П (через сімейні обставини) наказом в/ч НОМЕР_4 № 256-РС від 26 грудня 2022 року.

З посвідчення серії НОМЕР_5 від 17 вересня 2021 року (а. с. 79) вбачається, що відповідач є батьком багатодітної сім`ї (діти: ОСОБА_2 , 2013 року народження, ОСОБА_3 , 2015 року народження та ОСОБА_4 , 2021 року народження) та має право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей. Строк дії посвідчення до 24 березня 2031 року.

Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов`язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Разом з цим, суд зазначає про те, що оскільки відповідач у період спірних правовідносин з позивачем перебував на військовій службі, то до вказаних правовідносин слід застосувати спеціальні норми, які передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Так, приписами п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції Закону від 22 травня 2018 року, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин визначено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

В подальшому, п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» було змінено та викладено в редакції Закону № 1357-IX від 30 березня 2021 року, який набрав чинності 23 квітня 2021 року та, відповідно до якого військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Таким чином, з 23 квітня 2021 року було введено обмеження, що застосування даної пільги, зокрема визначено те, що ця пільга стосується тільки тих військових, хто проходить військову службу і є учасниками АТО/ООС.

Натомість, суд зазначає про те, що закон зворотної сили немає.

З огляду на викладене, зважаючи на те, що відповідач з 17 липня 2018 року по 16 липня 2020 року проходив військову службу за контрактом, а з 24 лютого 2022 року по 26 грудня 2022 року був призваний на військову службу за призовом із числа резервістів, то на нього поширювалися пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», в редакціях, що діяли як до так і після набрання законної сили Закону № 1357-IX від 30 березня 2021 року, а отже до нього не може застосовуватися відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом за вищевказані періоди часу.

При цьому суд, зазначає, що не заслуговують на увагу суду доводи представниці позивача про те, що відповідачем не підтверджено його право на звільнення від сплати процентів у період з 17 липня 2018 року по 16 липня 2020 року, бо останнім не надано копії контракту про проходження військової служби в цей період часу, оскільки вказані відомості зазначені у військовому квитку відповідача, який є документом, що посвідчує особу військовослужбовця (військовозобов`язаного, резервіста) та визначає належність його власника до виконання військового обов`язку.

Так, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 50091 гривня 90 копійок, з якої 14318 гривень 34 копійки це заборгованість за процентами, на підтвердження чого суду надано відповідний розрахунок заборгованості за період часу з 30 грудня 2018 року по 30 червня 2022 року.

Однак суд не приймає вказаний розрахунок до уваги та вважає його неналежним доказом у справі, оскільки як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач у період часу з 23 вересня 2018 року по 16 липня 2020 року та з 24 лютого 2022 року по 26 грудня 2022 року був звільнений від сплати таких відсотків на підставі ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а відтак нарахування позивачем таких відсотків у зазначений період часу є безпідставним та незаконним.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що позивачем безпідставно здійснювалося нарахування відповідачу відсотків за користування кредитними коштами у період перебування відповідача на військовій службі, зокрема з 23 вересня 2018 року по 16 липня 2020 року та з 24 лютого 2022 року по 26 грудня 2022 року, а відтак доходить висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, а отже не підлягають задоволенню.

Разом з цим, суд зазначає про те, що приписи п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» жодним чином не звільняють відповідача від виконання зобов`язань щодо сплати заборгованості по тілу кредиту.

Так, відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості з погашення суми кредиту (а. с. 29 на звороті 31 на звороті), у відповідача станом на 01 січня 2024 року включно існує заборгованість у розмірі 35773 гривні 56 копійок по сумі кредиту.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи (а. с. 32-46), може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Отже, виписка по картковому рахунку у сукупності з іншими доказами є підтвердженням чи користувався відповідач кредитними коштами, якщо користувався, то в якому розмірі, чи здійснював повернення кредитних коштів позивачу, якщо здійснював, то в якому розмірі, та чи не перевищує сума повернутих відповідачем кредитних коштів суму отриманого ним кредиту.

Дослідивши надані банком докази, суд вважає, що заявлений позивачем розмір заборгованості за тілом кредиту є таким, що відповідає дійсним обставинам справи, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, в частині стягнення на користь АТ «ПУМБ» із ОСОБА_1 на підставі кредитного договору № 501 від 23 вересня 2018 року заборгованості (за тілом кредиту) в розмірі 35773 гривні 56 копійок.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, у розмірі 71,42 % від заявленої суми, виходячи із розрахунку 35773,56*100/50091,9, при цьому, відповідно до приписів ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідач не звільнений від сплати судового, то з останнього на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1729 гривень 98 копійок, виходячи із розрахунку (2422,4)*71,42/100.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 280, 288-289, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов Акціонерного товариства «ПЕРШИЙУКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙБАНК» (04070, м. Київ, вул. Андріївська, буд. 4; ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» заборгованість за кредитним договором № 501 від 23 вересня 2018 року заборгованості (за тілом кредиту) в розмірі 35773 (тридцять п`ять тисяч сімсот сімдесят три) гривні 56 (п`ятдесят шість) копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» витрати по сплаті судового збору в сумі у сумі 1729 (одна тисяча сімсот двадцять дев`ять) гривень 98 (дев`яносто вісім) копійок.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна