Справа № 351/2959/23
Провадження № 22-ц/4808/759/24
Головуючий у 1 інстанції КАЛИНОВСЬКИЙ М. .
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Баркова В.М., Девляшевського В.А.,

за участю секретаря Гудяк Х.М.

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2 ,Снятинська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2024 року, ухвалене судом у складі судді Калиновсього М.М.,

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Снятинської міської ради, про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 20 лютого 1982 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_3 (відповідачка), яка змінила прізвище на Судук. Батьками ОСОБА_2 були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ..

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 14.12.2002 року. На момент смерті ОСОБА_4 позивач та його дружина були зареєстровані та проживали разом з спадкоємцем.

На випадок своєї смерті ОСОБА_4 склав заповіт, згідно якого житлового будинку, майновий пай та земельний пай заповів ОСОБА_1 ..

Випискою з погосподарської книги підтверджується, що за адресою АДРЕСА_1 є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, якими володіють частки ОСОБА_1 та частки ОСОБА_4 , 1932 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів та технічного паспорту будинок за адресою АДРЕСА_1 складається з житлового будинку «А», стодоли «Б», стайні «В», літньої кухні «Д», криниці №, огорожі №1-2, замощення І-ІІ.

17 серпня 2023 року позивач звернувся до державного нотаріуса першої Снятинської державної нотаріальної контори, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку житлового будинку АДРЕСА_1 за відсутністю у нього правовстановлюючого документу, а тому він вимушений звернутися до суду із даним позовом.

У зв`язку з викладеним просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право забудовника з правом здачі об`єкта в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 . В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2024 року та ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що визнаючи за ним право забудовника з правом здачі об`єкта в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Суд не врахував, що на момент виникнення у співвласників права на будинок діяли закони які не передбачали обов`язкової реєстрації права власності в селі.

Судом не враховано, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5, які передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року (далі - Інструкція)

У період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості.

Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної ради в даному випадку такою довідкою є виписка з погосподарської книги.

В матеріалах справи наявна виписка з погосподарської книги, видана органом місцевого самоврядування, на території якого розташоване спірне на даний час будівництво, що і є довідкою, яка належним чином свідчить про те, що покійний ОСОБА_4 володів часткою домоволодіння в АДРЕСА_1 .

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримала в межах її доводів.

У судове засідання ОСОБА_2 та представник Снятинської міської ради не з`явились, про дату час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Від відповідачки ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги позивача визнає.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом 1/2 частки житлового будинку після смерті тестя ОСОБА_4 , та не в змозі оформити спадщину через відсутність правовстановлюючого документа на новостворений будинок, зведення якого здійснювалося спадкодавцем у встановленому законом порядку, вважав за можливе визнати за ним право забудовника на вказане майно.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду не в повній мірі відповідають вимогам закону та встановленим по справі обставинам, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , після його смерті відкрилась спадщина.

За життя ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений секретарем Підвисоцької сільської ради 29.11.2002 року, відповідно до якого 1/2 частку житлового будинку, майновий та земельний пай заповів ОСОБА_1 .

З виписки з погосподарської книги №1057 від 10.10.2023 року вбачається, що згідно запису №0521-1 у погосподарській книзі №6 виконавчого комітету Снятинської міської ради Коломийської району ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 володіє 1/2 часткою нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 . За даною адресою об`єктом нерухомого майна є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, яким володіють: 1/2 частки ОСОБА_1 та 1/2 частки ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів від 04.07.2023 року, наданих Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації, право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , рік побудови 1991 рік, згідно архівних даних станом на 31.12.2012 року в реєстраційних книгах не зареєстровано.

05.07.2023 року ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» на замовлення ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 . Згідно даних у даному технічному паспорті, вказаний будинок побудовано у 1991 році.

Згідно довідки про склад сім`ї, яка видана громадянину ОСОБА_1 , на день смерті батько дружини ОСОБА_4 , 1932 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований в АДРЕСА_1 . В даному будинку зареєстровані та проживають: донька ОСОБА_2 , 1964 року народження, зять ОСОБА_1 , 1961 року народження, онука ОСОБА_7 , 1983 року народження, онука ОСОБА_8 , 1990 року народження, зять ОСОБА_9 , 1978 року народження.

Згідно довідки від 17.08.2023 року №885/02-14, виданої державним нотаріусом Першої Снятинської державної нотаріальної контори, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та проживав в с. Підвисоке Коломийського району спадкоємцем на майно за заповітом є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , житель с. Підвисоке Коломийського району. Спадкоємцем за законом на решту майна є донька померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителька с. Підвисоке Коломийського району. Спадкова справа №722/2008.

Постановою державного нотаріуса Першої Снятинської державної нотаріальної контори від 17.08.2023 року №886/02-31, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на частку житлового будинку, який підтверджував право власності спадкодавця.

Згідно Витягу зі Спадкового реєстру, за ОСОБА_4 у Спадковому реєстрі інформація відсутня.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відомості відсутні за буд. АДРЕСА_1 .

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частин четвертої та п`ятої Прикінцевих та перехідних положень ЦКУкраїни 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини.

Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , отже спадщина відкрилась до 01 січня 2024 року, а також строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно зі статтею 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Статтею 527 ЦК Української РСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно із статтею 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Частиною другою статті 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив у володіння або управління спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Якщо позивач вступив в управління та володіння спадковим майном або його частиною, суд із цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно.

Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців правовстановлюючих документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Подібні висновки вкладено у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 448/754/18.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку в 1991 році регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року у справі № 6-137цс13 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 559/375/16-ц (провадження № 61-31049св18).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (пункт 4 Інструкції), у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (пункт 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегією суддів було задоволено клопотання представника позивача щодо долучення до матеріалів справи копії погосподарської книги, з якої вбачається, що головою домогосподарства АДРЕСА_1 був ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до пункту 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.

Згідно з пунктом 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних та житлово-комунального господарства, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.

Колегія суддів, враховуючи зазначені вимоги закону, надавши належну правову оцінку доказам, зокрема, записам у погосподарських книгах, згідно з якими головою домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , дійшла до висновку, що за життя спадкодавець ОСОБА_4 набув право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який не є самочинним будівництвом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , був зареєстрованим та проживав на час смерті ОСОБА_4 разом з ним у будинку, фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме будинку АДРЕСА_1 в порядку та в строк, визначений законом, а тому відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, вважається таким, що прийняв спадщину за заповітом після померлого ОСОБА_4 .

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, зокрема, не перевірив, хто був головою домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , не врахував, що при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків та те, що індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у зв`язку з чим неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого ухвалив помилкове рішення про визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 право забудовника з правом здачі об`єкта в експлуатацію та отримання документів, що посвідчують право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з`ясування обставини справи, що мають значення для справи неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2024 року підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Снятинської міської ради, про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 липня 2024 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

В.А. Девляшевський