ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/515/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

Суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

за участі секретаря - Панькевич Т.І.

та ОСОБА_1 і його представника - адвоката Авдєєнка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/20064/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Авдєєнко Владислав Валерійович, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 березня 2024 року, ухваленого суддею Черніцькою І.М., повний текст якого складено 15 березня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

у жовтні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Авдєєнко В.В., звернувся у суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнення з відповідача аліментів на утримання дочки в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для дитини відповідного віку, щомісячно від дня подання позовної заяви до досягнення дочкою повноліття.

В обґрунтування вимог позивач вказав, що з 12 червня 2019 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 вересня 2023 року. Під час даного шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з ним. Після народження дочки відповідач виїхала на проживання за межі України, де створила нову сім`ю та народила іншу дитину. З часу виїзду за кордон відповідач не приймає участі у вихованні дочки, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, здоров`я та матеріальний достаток. Він неодноразово намагався переконати відповідача змінити свою поведінку стосовно дочки, однак його намагання були марними, тому просить задовольнити позов.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов"язків щодо виховання дочки ОСОБА_3 , оскільки ухилення від них є підставою для позбавлення батьківських прав.

Покладено на Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради контроль за виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2272 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 жовтня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та його представник - адвокат Авдєєнко В.В. просять скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 07 березня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржуване рішення, порушив норми матеріального та процесуального права.

Вказує на те, що відповідач не бере участь ні у фізичному, ні у духовному вихованні дитини, не забезпечує матеріальні потреби дитини. При цьому, будь-яких даних про наявність для цього у відповідача поважних причин (хвороба, незадовільний рівень матеріального забезпечення, перешкоди будь-яких осіб щодо зустрічей з дитиною чи розмов тощо) судом зібрано не було.

Крім того, суд обґрунтовує свої рішення положеннями ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.89, відповідно до якої в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Проте, суд не навів будь-яких мотивів, чому саме він вважає кращим для дитини залишити батьківські права для її матері, коли відповідач жодним чином не бере участь у вихованні дитини.

Оскільки відповідач без будь-яких поважних причин протягом тривалого проміжку часу не виконує своїх обов`язків щодо виховання дитини, у суду є усі наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.

Відзив у визначений судом термін на апеляційну скаргу не надійшов.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Авдєєнко В.В. апеляційну скаргу підтримали, з мотивів, викладених у ній, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення № 876, яке повернулося у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною нею адресою.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Представник третьої особи Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку судової повістки до електронного кабінету.

Згідно з п.п. 2, 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи та день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України визначено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому колегія суддів вважає за можливе слухати справу у відсутності вказаних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 12 червня 2019 року між сторонами було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 12 червня 2019 року, виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області.

Під час даного шлюбу у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 01 жовтня 2019 року, виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що зроблено актовий запис за №2150.

Заочним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 25 вересня 2023 року шлюб між сторонами розірвано.

Встановлено, що на даний час донька ОСОБА_4 проживає разом з батьком по АДРЕСА_1 . Матір дитини проживає окремо.

Як вбачається з відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України за №91-58909/18/23 від 29 листопада 2023 року, згідно витягу з наявної у Базі даних інформації щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територію України в період з 01 січня 2020 року по 01 жовтня 2023 року громадянка України ОСОБА_5 перетинала державний кордон України, зокрема 03 лютого 2022 року виїзд з території України, 14 травня 2022 року здійснювала в`їзд на території України, 22 травня 2022 року - виїзд з території України, 21 вересня 2022 року - в`їзд на територію України та 15 жовтня 2022 року - виїзд з території України. Інші відомості відсутні.

Згідно психолого-педагогічної характеристики вихованки середньої групи ТЗДО я-с №23 ОСОБА_3 від 27 листопада 2023 року, ОСОБА_4 відвідує ТЗДО я-с №23 з травня 2022 року, вихованням дочки займається батько, приводить та забирає ОСОБА_4 з садка, оплачує харчування дитини, цікавиться її поведінкою та бере участь у житті групи.

Як вбачається з довідки про доходи за №10 від 04 березня 2024 року, виданої Відокремленим структурним підрозділом «Тернопільський фаховий коледж «Тернопільського національного технічного університету», ОСОБА_1 працює на посаді фахівця з публічних закупівель та за період з вересня 2023 року по лютий 2024 року його дохід становив 63 584,97 грн.

Як слідує з електронних листків непрацездатності, які містяться в матеріалах справи, позивач у 2023 році двічі був тимчасово непрацездатний, у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за хворою дитиною.

З висновку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради від 03 січня 2024 року за №26, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за №26 від 03 січня 2024 року вбачається, що батьком дитини не надано доказів, які б свідчили про умисне ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини матір`ю ОСОБА_2 . Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на матір чи батька. В матеріалах справи також відсутні негативні характеристики чи докази винної поведінки матері дитини. Враховуючи наведене, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Водночас, органом опіки та піклування вирішено попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що він є батьком позивача та дідом ОСОБА_3 . Вказав, що дочка сторін спору ОСОБА_4 постійно проживає разом з позивачем. Відповідач виїхала за межі України та не піклується про дитину. Зазначив, що відповідач не виявляє турботи до дитини та ніколи не проявляла до неї любові. Раз на місяць відповідач телефонує до дочки та бачилася з дитиною останній раз у 2022 році.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що вона є вихователем ОСОБА_3 протягом останніх 1,5 років. Вказала, що дитина знає лише батька, бабусю та дідуся. Батько бере активну участь в житті садка. Дитина ОСОБА_3 доглянути та чиста. ОСОБА_4 ніколи їй про свою матір не розказувала.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є матір`ю позивача та бабусею ОСОБА_3 . Вважає, що відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов`язки, не піклується про доньку та не займається її виховання. 08 лютого 2022 року відповідач приїжджала до дочки ОСОБА_3 на один тиждень та згодом приїжджала у вересні 2022 року на день народження ОСОБА_4 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що він є головою ОСББ будинку, в якому проживають позивач з дочкою ОСОБА_3 . Вказав, що дочкою ОСОБА_4 опікується виключно позивач. Зі слів позивача йому відомо, що матір дитини виїхала за кодон.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, та не надано суду доказів того, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з попередженням ОСОБА_2 про зміну поведінки щодо прийняття участі у вихованні дочки і поклавши на управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Обов`язки батьків щодо виховання дитини та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Отже, тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у змісті постанови від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18).

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Вказані правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Отже, за загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звертаючись до суду із позовом, як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 посилався на те, що після народження дочки відповідач виїхала на проживання за межі України, де створила нову сім`ю та народила іншу дитину. Донька сторін, за їх згодою, залишилась проживати разом із батьком. З часу виїзду за кордон відповідач не приймає участі у вихованні дочки, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, здоров`я та не забезпечує матеріальні потреби дитини.

Водночас, при розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та достатніми доказами.

Та обставина, що ОСОБА_2 тимчасово перебуває за кордоном, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

У справі відсутні докази застосування до ОСОБА_2 заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

Як вже зазначалось, умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Однак, докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини матеріали справи не містять.

Вказані обставини також підтверджується висновком органу опіки та піклування Тернопільської міської ради від 03 січня 2024 року за №26, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за № 26 від 03 січня 2024 року, про недоцільність позбавляти батьківських прав ОСОБА_2 стосовно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки батьком дитини не надано доказів, які б свідчили про умисне ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини матір`ю ОСОБА_2 , також в матеріалах справи відсутні негативні характеристики щодо матері дитини.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно оцінив докази, подані учасниками справи, та встановив, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідачки ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні доньки, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері та дійшов обґрунтованого висновку про невстановлення правових підстав для позбавлення відповідачку батьківських прав.

Колегія суддів зазначає, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Крім цього, слід зважувати на те, що позбавлення батьківських прав матері на дитину та усвідомлення цього самою дитиною, вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, що суперечить якнайкращим інтересам дитини.

Таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, та з відсутністю підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено та не надано суду доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Разом з цим, суд першої інстанції обґрунтовано попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дочки ОСОБА_3 , оскільки ухилення від них є підставою для позбавлення батьківських прав

Враховуючи наведене, узагальнені доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не виконує своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини є помилковими, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Авдєєнко Владислав Валерійович слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 березня 2024 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції необхідно покласти на ОСОБА_1 в межах понесених ним сум.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Авдєєнко Владислав Валерійович залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 березня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на ОСОБА_1 , в межах понесених ним сум.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлений 09 липня 2024 року.

Головуюча Н.М.Храпак

Судді: Б.О. Гірський

О.З. Костів