Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3968/24 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Борисюка Р.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Житомирі цивільну справу №295/3968/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Банк Форвард», за участі третіх осіб - приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Овсієнко Алли Вікторівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової Олени Миколаївни про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення безпідставно набутих коштів, за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Банк Форвард» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк Форвард» на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 квітня 2024 року та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 червня 2024 року, ухвалені під головуванням судді Лєдньова Д.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №4055 від 29.07.2021 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазанової О.М. про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» 74 773,23 грн.;

- стягнути з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 74 773,23 грн., як безпідставно набутих коштів.

В обґрунтування позову вказує, що виконавчим написом №4055 від 29.07.2021 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазанової О.М. було стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» 74 773,23 грн. Зазначає, що порядок вчинення нотаріальних дій врегульовується положеннями Закону України «Про нотаріат», іншими підзаконними нормативними актами, в тому числі Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ №1172 від 29.06.1999. Звертає увагу на те, що Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017 визнав незаконною та не чинною постанову КМУ №662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», відповідно до якої встановлювалась можливість здійснювати стягнення за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Вказує, що за нотаріальним написом можуть стягуватися борги лише за кредитними договорами, посвідченими в нотаріальному порядку. Зазначає, що нотаріусом проігноровані перелічені обов`язки, що призвело до незаконного видання виконавчого напису. Вказує, що ОСОБА_1 не визнає боргу перед відповідачем, відтак, вчинення виконавчого напису за кредитним договором само по собі є незаконним. За наведених обставин вважає, що виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазанової О.М. про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» 74 773,23 грн має визнаватись таким, що не підлягає виконанню. Зазначає, що постановою про закінчення виконавчого провадження від 24.08.2023 у ВП №66702496 підтверджено стягнення із ОСОБА_3 74 773,23 грн., а тому зазначені кошти підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України, як безпідставно набуті. Враховуючи вищевикладене просив позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 74 773,23 грн як грошової суми, набутої без достатньої правової підстави. Вирішено питання судових витрат.

Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 10 червня 2024 року відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 до АТ «Банк Форвард», за участі третіх осіб - приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Овсієнко А.В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О.М. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АТ «Банк Форвард» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк Форвард» в частині стягнення з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 74 773,23 грн як грошової суми, набутої без достатньої правової підстави подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що при прийнятті оскаржуваного рішення не було враховано що на підставі рішення Правління Національного банку України від 07.02.2023 №49-рш/БТ «Про віднесення Акціонерного товариства «Банк Форвард» до категорії неплатоспроможних», а також рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07.02.2023 №155 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк Форвард» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку, розпочато процедуру виведення з ринку з АТ «Банк Форвард» шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 08.02.2023 по 07.03.2023. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з делегуванням усіх повноважень тимчасового адміністратора АТ «Банк Форвард» було призначено Провідного економіста відділу запровадження тимчасової адміністрації управління раннього реагування Департаменту дистанційного та інспекційного моніторингу діяльності банків ОСОБА_4 .

Зазначає, що на підставі рішення Правління Національного банку України від 07.03.2023 №90-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Банк Форвард» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07.03.2023 №276 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк Форвард» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк Форвард» строком на три роки з 08.03.2023 до 07.03.2026 включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з делегуванням усіх повноважень ліквідатора АТ «Банк Форвард» призначено провідного професіонала з управління активами та ліквідації відділу організації процедур ліквідації банків ОСОБА_5 строком на три роки з 08.03.2023 до 07.03.2026 включно.

Вказує, що 10.03.2023 на офіційному сайті Фонду було опубліковано оголошення «До уваги кредиторів АТ «Банк Форвард», в якому зазначено, що задоволення вимог кредиторів здійснюється за рахунок коштів, одержаних у результаті ліквідації та реалізації майна (активів) банку, у черговості, що передбачена частиною першою статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Зазначає, що судом першої інстанції не враховано факт початку процедури ліквідації АТ «Банк Форвард», а також позицію Верховного Суду згідно якої якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Зазначає, що правовідносини сторін у даному спорі регулюються нормами зобов`язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо вимоги повернути позивачу стягнуті кошти у зв`язку з визнанням виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору. Звертає увагу на той факт, що позивач не відмовився від кредитного договору, а більше того, користувався коштами з власної ініціативи, вносив грошові кошти на рахунок, активно користувався кредитною карткою. Враховуючи вищевикладене просило скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 квітня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Не погоджуючись із додатковим рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване додаткове рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. Зазначає, що для застосування ст. 1212 ЦК України необхідна саме фіксація «відпадіння підстави», що в даному випадку є визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Звертає увагу на те, що у разі відсутності фіксації відпадіння підстави для набуття майна суд не вправі повертати майно внаслідок відпадіння підстави для його набуття. Враховуючи вищевикладене просить скасувати додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 червня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №4055 від 29.07.2021 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазанової О.М. про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» 74 773,23 грн.

26 червня 2024 року на адресу суду від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу АТ «Банк Форвард», у якому просить рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 квітня 2024 року в частині стягнення безпідставно отриманих коштів залишити в силі, а апеляційну скаргу відхилити. Вказує, що апелянт не оспорює висновки суду про те, що виконавчий напис не підлягав виконанню (власне і того, що ним отримані кошти внаслідок примусового виконання цього виконавчого напису нотаріуса). Зазначає, що перебування відповідача в процесі ліквідації впливає лише на спосіб стягнення з відповідача коштів. Задоволення вимог кредиторів поза межами процедури виведення з ринку неплатоспроможного банку за участю держави не передбачена. Проте задоволення цього позову аж ніяк не виключає того, що фактично отримати кошти позивач зможе лише за процедурою, визначеною в Законі України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наявність судового рішення про стягнення коштів лише означитиме безспірність претензії кредитора, яка зможе бути задоволена в порядку черговості, встановленої статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вказує, що набуття майна однією стороною в зобов`язанні за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним (проте буде вважатися безпідставним в частині перевищення за договірне). Вважає, що в даному випадку для пред`явлення вимоги про стягнення безпідставно отриманих коштів зовсім неважливо, чи існували між сторонами договірні правовідносини, оскільки з позивача стягнуті кошти за виконавчим написом нотаріуса, який той не вправі був видавати і який через це не підлягав виконанню.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 29 липня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазановою О.М. видано виконавчий напис про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» заборгованість по кредитному договору №84511427 від 10.08.2010 укладеного з ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард» за період з 24.10.2020 по 22.01.2021 в розмірі 73 673,23 грн., яка складається із: заборгованості за сумою кредиту 50 097,80 грн.; заборгованості за процентами 22 975,43 грн.; плати за пропуск мінімальних платежів 600,00 грн.

Вказаний виконавчий напис зареєстровано в реєстрі за №4055.

За змістом виконавчого напису з боржника стягнуто плату в сумі 1100,00 грн., а всього, з урахуванням суми заборгованості 74 773,23 грн.

03.09.2021 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Овсієнко А.В. на виконання виконавчого напису №4055 від 29.07.2021 відкрито виконавче провадження №66702496 про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форвард» 74 773,23 грн.

24.08.2023 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Овсієнко А.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №66702496 у зв`язку з фактичним виконанням. Сума заборгованості за виконавчим документом та основна винагорода приватного виконавця стягнута в повному обсязі, авансовий внесок повернуто стягувачу.

Перевіряючи законність оскаржуваних рішень, колегія суддів враховує наступне.

Щодо порядку розгляду справи.

Позивач у березні 2024 року звернувся до суду з позовом до АТ «Банк Форвард», за участі третіх осіб - приватного виконавця виконавчого округу м. Київ Овсієнко А.В., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сазонової О.М. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення безпідставно набутих коштів.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 19 березня 2024 року відкрито провадження у даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Банк Форвард» на користь ОСОБА_1 74 773,23 грн як грошової суми, набутої без достатньої правової підстави.

Додатковим рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 10 червня 2024 року відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 до АТ «Банк Форвард» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що належний перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1. пункту 3 мотивувальної частини).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), становить фундаментальний принцип, та має на увазі зокрема право на «усне слухання». При цьому право на публічний розгляд було б позбавлене сенсу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, №43330/09, § 24, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 ЦПК України).

Статтею 19 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зі змісту частини першої статті 176 ЦПК України вбачається, що ціна позову наявна виключно в позовах, де заявлені вимоги майнового характеру. У позовах немайнового характеру ціна позову не визначається.

Якщо ж у справі наявні вимоги немайнового характеру, то розгляд такої справи у суді здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №761/47244/19 (провадження №61-5178св21), від 18 серпня 2021 року у справі №199/7148/20 (провадження №61-7998св21), 24 травня 2021 року у справі №391/35/19 (провадження №61-7814св20).

Суд першої інстанції визначив розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Проте предметом заявленого позову є немайнова вимога - визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та майнова вимога стягнення коштів.

Отже, розгляд цієї справи судом першої інстанції мав відбуватися з повідомленням (викликом) учасників справи.

Основними засадами судочинства, відповідно до частини першої статті 129 Конституції України, визначено, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.

Принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

З огляду на викладене зазначені процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справи в суді першої інстанції стосовно позивача порушені через не повідомлення останнього про дату і час розгляду справи судом першої інстанції внаслідок її розгляду без повідомлення учасників справи.

Зазначене позбавило позивача права мати реальну можливість представляти свої інтереси як учасника справи в умовах, які передбачені процесуальним законодавством, зокрема в умовах відкритого та публічного судового розгляду. Вказане, у свою чергу, перешкодило стороні належним чином користуватися передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані правові норми та розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, оскільки виконавче провадження завершено у зв`язку з повним його виконанням.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України.

Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Положення ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Підпунктом 3.2 п. 3 гл.16 розділ ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом МЮ України від 22 лютого 2012 року №296/5 та зареєстрований у МЮ України 22 лютого 2012 року за №282/20595 визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, визначені у Переліку (п. п. 3.5 п. 3 Глави16 розділу ІІ Порядку).

Згідно п.1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172 для одержання виконавчого напису подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Із спірного виконавчого напису вбачається, що приватний нотаріус вчинив нотаріальну дію, відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172 і вказана постанова не відносить кредитний договір до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Відповідні зміни до Постанови та віднесення кредитного договору до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, були внесені Постановою Кабінету Міністрів України за №662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

Разом з тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано і визнано незаконною та не чинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

Постановою Кабінету Міністрів України №662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі №826/20084/14.

Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 09 липня 2021 року, тобто після набрання законної сили постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року.

Так, у своїй постанові від 15 квітня 2020 року в справі №554/6777/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що процедура стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса складається із двох етапів: перший, підготовчий етап, який включає повідомлення боржника. Цей етап спрямований на забезпечення прав та інтересів боржника, якому має бути відомо, що кредитор розпочинає процедуру стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса; другий етап - вчинення виконавчого напису, який полягає в подачі нотаріусу документів, що підтверджують безспірність вимог, в тому числі й повідомлення боржника (письмова вимоги про усунення порушення чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису).

Недотримання одного із етапів процедури стягнення боргу за нотаріально посвідченим договором позики (кредитним договором) на підставі виконавчого напису нотаріуса є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач повинен повідомити позивача про наявність заборгованості та інформацію про намір вчинити виконавчий напис у разі невиконання боржником даної вимоги не менш ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач та нотаріус дотрималися порядку вчинення виконавчого напису №4055, адже позивачем не було отримано повідомлення про наявність заборгованості та пропозиції щодо її сплати.

Також, з матеріалів справи не вбачається, що кредитний договір №84511427 від 10.08.2010 посвідчений нотаріально і відповідач не довів подання нотаріально посвідченого кредитного договору при вчиненні спірного виконавчого напису нотаріусом.

Із врахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що приватний нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, не перевірив умови, за наявності яких можна вчинити виконавчий напис на підставі договору, який не було посвідчено нотаріально, чим порушив норми Закону України про нотаріат та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, чинного на момент вчинення нотаріальних дій.

На підставі викладеного, та враховуючи, що нотаріусом не дотримано вимог щодо порядку вчинення виконавчого напису, відповідачем нотаріусу не були надані всі необхідні документи, передбачені переліком, які підтверджують безспірність заборгованості, колегія суддів доходить висновку, що оспорюваний виконавчий напис не може вважатися безспірним і таким, що не потребує додаткового доказування, а тому вчинення виконавчого напису за заявою відповідача не ґрунтується на вимогах закону і виконанню він не підлягає, а тому позов у вказаній частині підлягає задоволенню.

Щодо стягнення грошової суми, як набутої без достатньої правової підстави.

Щодо позовних вимог про повернення стягнутих за виконавчим написом в межах виконавчого провадження коштів в розмірі 74 773,23 грн., суд першої інстанції вважав, що до спірних відносин можливо застосувати положення 1212 ЦК України.

Разом з тим, згідно з п. 3, 7, 8 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку: строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав; втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти, заборони прийняття рішень про продаж або про вчинення інших дій з продажу) будь-яким майном (активами), у тому числі коштами банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень (у тому числі арештів, заборони прийняття рішень про продаж або про вчинення інших дій з продажу) на майно (активи), у тому числі кошти банку, не допускається; забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов`язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін. Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на правочини, зобов`язання за якими припиняються у процедурі ліквідаційного неттінгу, що здійснюється в порядку, встановленому статтею 54-1 цього Закону, та припинення зобов`язань шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог боржника, який одночасно є кредитором банку, що ліквідується.

Частиною 3 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Вимоги за зобов`язаннями банку із сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, пред`являються тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду

Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними (ч. 8 ст. 49 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Лише після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси банку, продажу майна банку та задоволення вимог кредиторів у процесі ліквідації банку в порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», можна встановити розмір вимог кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто конкретний розмір завданих кредиторам збитків.

Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України: від 13 червня 2016 року у справі №6-1123цс16, від 20 січня 2016 року у справі №6-2001цс15. Аналогічні за змістом висновки щодо застосування норм матеріального права сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 13 березня 2018 року у справі №910/23398/16, від 22 серпня 2018 року у справі №559/1777/15-ц.

У справі, що переглядається, встановлено, що предметом позову ОСОБА_1 є визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення з АТ «Банк Форвард» безпідставно набутих грошових коштів за виконавчим написом №4055 від 29.07.2021, який виконаний 24.08.2023, про що свідчить постанова приватного виконавця виконавчого округу м. Києва про закінчення виконавчого провадження від 24.08.2023.

Зазначений позов був пред`явлений до суду 18 березня 2024 року, про що свідчить відповідна відмітка на титульній стороні позовної заяви.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 07 лютого 2023 року №49-рш/БТ «Про віднесення АТ «Банк Форвард» до категорії неплатоспроможних», а також рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07 лютого 2023 року №155 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк Форвард» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» розпочато процедуру виведення з ринку АТ «Банк Форвард» шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 08 лютого 2023 року по 07 березня 2023 року (включно).

На підставі рішення Правління Національного банку України від 07 березня 2023 року №90-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідації АТ «Банк Форвард» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 07 березня 2023 року №276 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк Форвард» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації АТ «Банк Форвард» строком на три роки з 08 березня 2023 року до 07 березня 2026 року включно.

Так, процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі також - Закон №4452-VI), який є спеціальним законом, що унормовує ці правовідносини.

У пункті 8 Прикінцевих і перехідних положень Закону №4452-VI передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з пунктом 16 частини першої статті 2 Закону №4452-VI тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону №4452-VI ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним стосовно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 Закону №4452-VI врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з пунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 цього Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Згідно з частиною п`ятою статті 45 Закону №4452-VI протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. У разі призначення уповноваженої особи Фонду, якій делеговано Фондом повноваження щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, кредитори заявляють про свої вимоги до банку такій уповноваженій особі Фонду.

Пунктами 1-3 частини другої та абзацом першим частини третьої статті 46 Закону №4452-VI, якою врегульовано наслідки початку процедури ліквідації банку, визначено, що з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку; банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси; строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону №4452-VI кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у певній черговості.

Таким чином, на час виникнення у відповідача кондиційних зобов`язань перед позивачем щодо повернення безпідставно набутих коштів, а також на час звернення позивача до суду з цим позовом ліквідаційна процедура АТ «Банк Форвард» була розпочата, у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, відкликання банківської ліцензії та початок ліквідації банку зумовлює для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема запровадження спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах: від 28 травня 2020 року у справі №757/23256/17-ц (провадження №61-48713св18), від 29 травня 2019 року у справі №758/771/16-ц (провадження №61-34470св18), від 25 березня 2020 року у справі №761/13926/15-ц (провадження №61-39784св18).

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення і у постанові Верховного суду від 30 червня 2021 року у справі №761/40321/18.

Колегією суддів також враховано, що 10.03.2023 на офіційному сайті Фонду було опубліковано оголошення «До уваги кредиторів АТ «Банк Форвард», в якому зазначено, що задоволення вимог кредиторів здійснюється за рахунок коштів, одержаних у результаті ліквідації та реалізації майна (активів) банку, у черговості, що передбачена частиною першою статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Виходячи з викладеного позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з АТ «Банк Форвард» безпідставно набутих коштів не підлягають задоволенню, оскільки стягнення коштів має відбуватися у порядку передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішень суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 13 травня 2024 року АТ «Банк Форвард» було відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 квітня 2024 року до ухвалення судового рішення у справі.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 27 червня 2024 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 червня 2024 року до ухвалення судового рішення у справі.

Судовий збір, який підлягав сплаті АТ «Банк Форвард» та ОСОБА_1 при поданні апеляційних скарг складав по 1453,44 грн з кожного (із розрахунку 1211,20 грн х 0,8 х 150%). Оскільки апеляційну скаргу АТ «Банк Форвард» в оскаржуваній частині задоволено та апеляційну скаргу ОСОБА_1 в оскаржуваній частині також задоволено, то із АТ «Банк Форвард» та із ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню по 1453,44 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги акціонерного товариства «Банк Форвард» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк Форвард» та представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 квітня 2024 року, додаткове рішення Богунського районного суду м. Житомира від 10 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, виданий 09 липня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазановою Оленою Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за №4055 про стягнення із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Банк Форвард» заборгованості за кредитним договором №84511427 від 10 серпня 2010 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», на загальну суму 74 773,23 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути із Акціонерного товариства «Банк Форвард» та із ОСОБА_1 на користь держави по 1453,44 грн з кожного судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 18 липня 2024 року.

Головуючий

Судді