Справа № 161/7282/24
Провадження № 2-др/161/78/24
Д О Д А Т К О В Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 липня 2024 року місто Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого - судді Черняка В.В.,
за участю секретаря судового засідання Колісник А.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку заяву представника позивача адвоката Романюка Леоніда Сергійовича про винесення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Луцька міська клінічна стоматологічна поліклініка» про визнання незаконним наказу та стягнення моральної шкоди, -
Позивач через свого представника звернувся до суду із вказаним позовом.
Рішенням суду від 27 червня 2024 року позов задоволено частково.

28 червня 2024 року представник позивача звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду щодо стягнення з відповідача суми витрат на правову допомогу у розмірі 15000 грн.

04 липня 2024 року на адресу суду надійшли заперечення представника відповідача, в яких останній просить відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі. Зазначає, що витрати документально не підтверджені, а факт подання заяви після ухвалення рішення необґрунтований представником позивача.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Враховуючи положення ст. 270 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути питання щодо винесення додаткового рішення без участі сторони відповідача.

Дослідивши заяву та матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення або/чи не вирішено питання про судові витрати.

Частиною 3 ст. 259 ЦПК України визначено, що суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.

Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

В даному випадку позивач виконав свій процесуальний обов`язок передбачений у ч.1 ст.134 ЦПК України, у позовній заяві навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який відповідає розміру судових витрат, вказаний ним у заяві про ухвалення додаткового рішення, із заявою про ухвалення додаткового рішення звернувся у визначений законом строк (про намір звернення до суду з відповідною заявою представником позивача заявлено під час судових дебатів).

Отже, позивачем дотримано процесуальний порядок вирішення питання про відшкодування понесених судових витрат.

За ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такі правові висновок сформовано у постановах Верховного Суду від 03.05.2018 року (справа № 372/1010/16-ц) , від 27 липня 2021 року (справа № 671/1957/20).

Заявлений відповідачем розмір витрат з надання професійної правничої допомоги підтверджується договором про надання правничої допомоги №11 від 03 квітня 2024 року та додатковою угодою №1 від 15 квітня 2024 року до нього (а.с. 181-182, 177-178), актом прийому-передачі наданих послуг від 28 червня 2024 року з відповідним описом наданих юридичних послуг (а.с.179), копією прибуткового касового ордеру №18 від 28.06.2024 року та квитанції від 03.04.2024 року (а.с.183,184).

Щодо зауважень сторони відповідача з приводу належного підтвердження оплаченої позивачем суми у розмірі 8600 грн., суд звертає увагу, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад, у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

Право на відмову у відшкодуванні витрат належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи (постанови Верховного Суду у справах № 922/676/21 від 14.12.2021, № 905/716/20 від 08.04.2021, № 916/2087/18 від 31.03.2021, № 922/3812/19 від 10.12.2020).

У Постанові Верховного Суду від 24 січня 2022 року в справі № 757/36628/16ц (провадження № 61-19062св21) вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної робот, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

В цілому, зміст наведених стороною позивача послуг адвоката у сумі 15000 грн. відповідає предмету спору, складності справи та цінам на ринку адвокатських послуг щодо справ розглядуваної категорії, а тому визнається судом обґрунтованим.

Щодо заперечень сторони відповідача стосовно назви договору від 02 квітня 2024 року та додаткової угоди до нього (зауважень щодо різниці понять «правнича» «правова», «представництво» та «здійснення представництва»), суд зауважує, що надмірний формалізм щодо оцінки змісту договорів на правову допомогу та порядку укладень додаткових угод може призвести до порушення принципу верховенства права.

З огляду на наведене, заява підлягає до задоволення у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.15, 133, 137, 141, 265, 270 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву задовольнити повністю.

Стягнути з Комунального підприємства «Луцька міська клінічна стоматологічна поліклініка» на користь ОСОБА_1 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу.

Додаткове рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги додаткове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне додаткове рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного додаткового рішення суду.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачем у справі є Комунальне підприємство «Луцька міська клінічна стоматологічна поліклініка», м. Луцьк, пр. Волі, 39, .

Повний текст додаткового судового рішення складено 09 липня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк