Провадження № 2/761/4076/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

за участі

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 : ОСОБА_3 ,

представника третьої особи - ОСОБА_4 : ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_4 , Головне управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання недійсним договору позики,

В С Т А Н О В И В:

31 жовтня 2023 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним договір позики, підписаний 24.04.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на суму 160 602,74 долари США та застосувати наслідки ч.3 ст.228 ЦК України.

Вимоги позову обгрунтовані тим, що грошові кошти за вказаним договором отримував позивач, а ОСОБА_7 був майновим поручителем. Фактична сума позики склала 150 000,00 доларів США, а різниця є нарахованими відсотками, тобто договір не є безоплатним.

Позивач зазначає, що внаслідок неотримання ОСОБА_7 грошових коштів, зазначених в оскаржуваному договорі, договір позики є неукладеним, а відтак не створює жодних правових наслідків, проте саме по собі існування вказаного договору створює для ОСОБА_7 негативні передумови для вчинення з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_4 недобросовісних дій, спрямованих на безпідставне стягнення з ОСОБА_7 грошових коштів, яких він не отримував.

Як зазначає позивач, метою укладення договору було отримати кредит зі сплатою 20% річних та ухилитись від сплати податків.

19.01.2024 року до суду надійшов відзив ОСОБА_7 на позовні вимоги в якому він просив задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6 . Як зазначено у відзиві, в позові вірно висвітлені всі обставини та відповідач їх підтримує.

21.02.2024 року до суду надійшов відзив уповноваженого представника відповідача ОСОБА_2 в якому він просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначено у відзиві, між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 був укладений договір позики, договір іпотеки на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики та пізніше вносились зміни до договору позики. Зазначені договори підписані сторонами, що свідчить про спрямованість договору на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Більше того, ОСОБА_8 отримував згоду дружини ОСОБА_9 на укладення договору позики від 24.04.2019, іпотеки та Договору про внесення змін до Договору позики. В червні 2023 року ОСОБА_2 відступив право вимоги за договором позики від 24.04.2019 на користь ОСОБА_4 .

Представник зазначає, що позивачем не долучено до позову жодного доказу на підтвердження обставин, що стосуються предмету доказування, окрім копії договору позики від 24.04.2019 року в первинній редакції, без Договору про внесення змін, що є невід`ємною частиною договору.

Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 06.10.2021 року (справа №755/6443/21) стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 24.04.2019 року в сумі 250 142,39 доларів США. Таким чином рішенням суду встановлено факт укладення між ними договору позики 24.04.2019 року, що збігається із датою оскаржуваного договору.

Позивач не обгрунтував порушення його прав оскаржуваним договором, стороною якого він не є, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Відповідь на відзиви до суду не надходила.

20.03.2024 року до суду надійшли пояснення третьої особи - Головного управління Державної податкової служби у м. Києві в яких представник зазначає, що заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків. Без з`ясування наявності умислу у сторін на укладення угоди, яка є протиправною та суперечить інтересам держави та суспільства і що ці сторони прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків, сама по собі несплата учасниками правочину податків, зборів не може бути підставою для висновку про укладення правочину, який порушує публічний порядок. Водночас в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження відповідних обставин, як от притягнення винної особи до кримінальної або адміністративної відповідальності за завідоме укладення протиправного правочину з метою ухилитися від сплати податків або отримати безпідставну податкову вигоду за рахунок бюджету.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві.

ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, не направив уповноваженого представника, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив.

Представник третьої особи ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлені вимоги не підтримав, просив відмовити в їх задоволенні.

Представник Головного управління Державної податкової служби у м. Києві в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив.

Суд на підставі положень статті 223 ЦПК України ухвалив про подальше слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, оцінивши в сукупності надані суду докази, врахувавши процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Частина 1 статті 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У відповідності до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.2 ст.216 ЦК України).

Як встановлено в судовому засіданні, 24.04.2019 року між ОСОБА_2 (далі - Позикодавець) та ОСОБА_7 (далі - Позичальник) був укладений Договір позики за умовами якого Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти на умовах повернення, строковості, безоплатності в розмірі 160 602,74 долари США, а Позичальник зобов`язується повернути їх до 30.08.2019 року.

Договір підписаний сторонами, що свідчить про їх згоду з визначеними умовами.

ОСОБА_7 не заперечував факту отримання грошових коштів. однак зазначив, що він їх отримав в меншому розмірі.

На забезпечення зобов`язань за договором позики, 24.04.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 був укладений договір іпотеки за яким в іпотеку було передано нежиле приміщення, яке належить на праві власності ОСОБА_7 .

В той же час, Договором від 26.07.2021 року були внесені зміни в Договір позики від 24.04.2019 року та визначено суму позики 191 733,26 доларів США, яка має бути повернута до 30.09.2021 року.

Також у вказаному договорі про внесення змін зазначено, що своїм підписом під даним договором Позичальник підтверджує факт отримання грошових коштів.

26.07.2021 року до договору іпотеки були внесені зміни у зв`язку зі збільшенням розміру основного зобов`язання.

Також варто зазначити, що договір іпотеки був укладений за згоди дружини ОСОБА_7 - ОСОБА_9 .

Позивач під час розгляду справи не заперечував вказані обставини.

ОСОБА_4 повідомила (повідомлення без дати) ОСОБА_7 про відступлення їй ОСОБА_2 право вимоги за Договором позики від 24.04.2019 року.

Стаття 1051 ЦК України визначає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Позивач та ОСОБА_7 не надали суду доказів, що Позичальник, в даному випадку ОСОБА_7 оскаржував договір позики з підстав, визначених ч.1 ст.1051 ЦК України.

Позивач не надав суду доказів отримання вказаних в договорі позики коштів та відповідно їх використання на власні потреби.

Також варто зазначити, що позивач не позбавлений можливості укласти з ОСОБА_2 та ОСОБА_7 договір про переведення обов`язків позичальника. ОСОБА_6 не позбавлений можливості сплатити заборгованість ОСОБА_2 , враховуючи що він не заперечує факту отримання грошових коштів.

Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 06.10.2021 року (справа №755/6443/21) позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково тастягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики від 24.04.2019 року у сумі 250 142 (двісті п`ятдесят тисяч сто сорок два) дол. США 39 центів.

Рішення суду набрало законної сили.

Як встановлено рішенням суду, 24 квітня 2019 року між позивачем ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_6 було укладено договір позики, за умовами якого сума позики складає 170 705,48 дол. США, що за курсом гривні до долару США за 1 дол. = 26,68 грн. становить 4 554 422,21 грн., строк повернення позики - до 30 серпня 2019 року включно.

Про отримання відповідачем від позивача за договором позики грошових коштів у розмірі 170 705,48 дол. США свідчить видана ОСОБА_6 розписка від 24 квітня 2019 року, у якій останній також зобов`язувався повернути позивачу позику у визначений договором строк.

На доведення позовних вимог щодо невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним правочином позивачем суду надана заява ОСОБА_6 від 31.03.2021 року, за змістом якої відповідач визнає свій борг перед ОСОБА_7 за укладеним договором позики від 24.04.2019 року, згідно якого зобов`язаний повернути позивачу борг у розмірі 170 705,48 дол. США, однак повернути кошти не може у зв`язку з їх відсутністю.

Так суд прийшов до висновку, що у зв`язку з невиконанням умов укладеного договору позики з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неповернута сума позики у розмірі 170 705,48 дол. США, що визначено пунктом 2.1 договору позики та підтверджується розпискою відповідача про отримання коштів.

Крім того, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, та пені за умовами п. 5.2 договору позики, на загальну суму 79 436,91 дол. США.

Обставини встановлені рішенням суду не підлягають доказуванню у відповідності до положень ч.4 ст.82 ЦПК України.

Позивач під час слухання справи не надав суду доказів, що внаслідок укладення спірного договору порушені його особисті права чи інтереси.

Крім того, під час слухання справи не встановлено обставин внаслідок яких оскаржуваний договір може бути визнаний недійсним.

Щодо вимог позивача про визнання договору недійсним на підставі положень статті 228 ЦК України варто зазначити наступне.

Статтею 228 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Кваліфікація правочину за ст.228 ЦК України передбачає встановлення невідповідності його інтересам держави і суспільства.

Як зазначив Верховний суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18, у законодавстві відсутні визначення поняття "інтерес" та поняття "інтерес держави і суспільства". Законодавство не містить ні орієнтованого переліку сфер, де існують ці державні інтереси, ні критеріїв чи способів їх визначення.

Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/99 від 8 квітня 1999 року у справі про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді певною мірою конкретизував, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

У наукових працях зазначається, що поняття "інтереси держави" має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.

Таким чином, здійснивши правовий аналіз частини 3 ст.228 ЦК України можна дійти висновку, що ознаками недійсного договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Отже, для правильного вирішення спору необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.

Верховний Суд у постанові від 20.10.2021 у справі №910/4089/20 уточнив, що наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору, що укладається, і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Такі ж висновки Верховний Суд зазначив у постанові від 23.11.2021 у справі №904/2741/19.

Позивач не надав суду доказів, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 вчинити договір протиправно, усвідомлювали протипраність договору та він суперечить інтересам держави та суспільства.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлені вимоги, не доведено порушення прав позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Крім того, так як позивач в порушення ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» не сплатив судовий збір за вимоги про стягнення коштів в дохід держави, суд вважає за доцільне стягнути з позивача в дохід держави судовий збір в сумі 15 140,00 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 77-81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_4 , Головне управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання недійсним договору позики - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір в сумі 15 140,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 12 червня 2024 року

Суддя: Н.Г.Притула