КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/1319/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 липня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Будзан Л.Д. в м. Київ 14 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ARX» про стягнення страхового відшкодування,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «ARX» на свою користь 27000 грн. недовиплаченого страхового відшкодування.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 визнано неподаним та повернуто заявнику.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року та направити справу для розгляду для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», посилався на те, що до позовної заяви ним було долучено копію посвідчення інваліда війни, яке підтверджує звільнення від сплати судового збору, однак судом в ухвалах про залишення позовної заяви без руху та повернення позовної заяви цей факт не зазначається.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 25 жовтня 2022 року шляхом оформлення Електронного полісу добровільного страхування фінансових ризиків щодо операцій з платіжними картками та картковими рахунками «Захист від шахрайства» № RVXXSKM-229P47W ним було укладено з АТ СК «АРКС» договір добровільного страхування фінансових ризиків щодо операцій з платіжними картками та картковими рахунками, за яким застраховано його майнові інтереси, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням належними йому грошовими коштами, розміщеними та чинним протягом дії договору рахунку (ах), відкритим в банку, та грошовими коштами, переказ коштів яких здійснюється АТ КБ «ПриватБанк». Загальна страхова сума, згідно п. 6.2 акцепту, складає 50000 грн. Відповідно до п. 5 акцепту, на страхування були прийняті грошові кошти, які розміщено на поточних, депозитних, карткових рахунках страхувальника, відкритих в АТ КБ «ПриватБанк», та грошових коштів, переказ яких здійснюється з АТ КБ «ПриватБанк». Відповідно відомостей АТ КБ «ПриватБанк» від 02 жовтня 2023 року, в період з 10 березня 2023 року по 19 квітня 2023 року було витрачено з картки 85293 грн., які він не знімав і нікуди не проплачував. 06 жовтня 20223 року до страховика надійшло повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку: з картки списано кошти, операцію не підтверджено. За результатами заявленої події страховик погодився з настанням страхового випадку, однак прийнято рішення про виплату страхового відшкодування на суму лише 23000 грн., при цьому мотиви такого рішення не повідомлено. Таким чином, позивачу при настанні страхового випадку без обґрунтування не доплачено 27000 грн., тому вказані кошти підлягають стягненню з відповідача на його користь.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 07 лютого 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав невідповідностей вимогам статей 175, 177 ЦПК України.

Судом вказано, що як на підставу від звільнення обов`язку щодо сплати судового збору, позивач посилається на положення ЗУ «Про захист прав споживачів» разом із тим, вказані твердження є безпідставними, з огляду на таке.

В рішенні Конституційного Суду України № 12-рп/2013 від 28 листопада 2013 року, яке є остаточним та обов`язковим до виконання на території України, також зазначено, що перелік суб`єктів, які звільняються від сплати судового збору за подання позову, визначено у статті 5 Закону України «Про судовий збір» і цей перелік є вичерпним.

Законом України «Про захист прав споживачів» регламентовано відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлюються права споживачів, а також визначається механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Пунктом 22 ч. 1 ст. 1 наведеного вище Закону визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Із пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості, зокрема, про те, яке право споживача, передбачено Законом України «Про захист прав споживача», порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов.

Пунктом 2 вищевказаної постанови передбачено, що до відносин, які регулюються Законом України «Про захист прав споживача», належать, зокрема, ті, що виникають із договорів страхування.

Однак, з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі N 1-26/2011 р. Верховний Суд України в Узагальненнях судової практики з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів висловив позицію про те, що оскільки діяльність страховика підпадає під визначення послуги і виконавця, що містяться в ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів», то, у разі, якщо договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої фізичної особи, такі правовідносини регулюються Законом «Про захист прав споживачів» в частині, неврегульованій спеціальним законом.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи №212/1101/18 у постанові від 17 квітня 2019 року, зазначив, що положення щодо відповідальності страховика, закріплені в Законі України «Про страхування» та главі 67 ЦК України, є спеціальними нормами права, а в Законі України «Про захист прав споживачів» - загальними.

Як вказує позивач, у спірних правовідносинах, які виникли між сторонами, відповідачем порушено норми Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому, як встановлено судом, позивач жодним чином не обґрунтовує, які саме норми Закону України «Про захист прав споживачів» та, які саме права, як споживача, в спірних правовідносинах, було порушено ПрАТ «СК «ARX».

Натомість вбачається, що вимоги про стягнення невиплаченої суми страхового відшкодування в розмірі 27000,00 грн. заявлено ОСОБА_1 у зв`язку з неналежним, на його думку, виконанням ПрАТ «СК «ARX» договору добровільного страхування від фінансових ризиків щодо операцій з платіжними картками.

Отже, в даному випадку предметом спору є не якість страхових послуг, а права та обов`язки сторін, згідно умов договору добровільного страхування та виконання зобов`язань за договором добровільного страхування від фінансових ризиків щодо операцій з платіжними картками від 25 жовтня 2022 року, тому, правовідносини, що виникли між сторонами за вищевказаним позовом, не є захистом прав споживача.

Тому суд дійшов висновку, що позивач, при зверненні до суду із даним позовом має сплатити судовий збір, та надати суду оригінал квитанції про його сплату.

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 ухвалою від 14 лютого 2024 року, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не усунуто зазначені в ухвалі від 07 лютого 2024 року недоліки.

Із такими висновками апеляційний суд не може погодитись, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції в сукупності з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не заперечувалося отримання копії ухвали Подільського районного суду м. Києва від 07 лютого 2024 року про залишення позовної заяви без руху на електронну адресу 08 лютого 2024 року, про що судом першої інстанції складено відповідну довідку (а. с. 11).

Відповідно до ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

Відповідно до ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

Наведеним вимогам ст. 175 - 177 ЦПК України позовна заява ОСОБА_1 відповідала.

Так, у позовній заяві ОСОБА_1 зазначено, що він звільнений від сплати судового збору з підстав, передбачених п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на підтвердження чого надав копію посвідчення НОМЕР_1 , згідно якого ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок його сплати, підстави звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».

Пільги зі сплати судового збору визначені у статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняних до них у встановленому порядку осіб.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи.

Згідно із статтею 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Перелік осіб, які належать до інвалідів війни, визначений у статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно з цією статтею до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна (стаття 18 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).

Відповідно до пункту 23 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам надаються пільги зі сплати податків, зборів, мита та інших платежів до бюджету відповідно до податкового та митного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, а отже, в силу припису пункту 8 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору.

Зазначений висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 461/663/17, від 27 березня 2020 року у справі № 826/13286/16, від 20 травня 2020 року в справі №640/14679/19 (адміністративне провадження №К/9901/34579/19), від 02 липня 2020 року в справі № 620/2075/19 (адміністративне провадження № К/9901/29892/19), від 13 грудня 2023 року у справі № 210/834/15-ц, від 26 червня 2024 року в справі № 569/19722/23 (провадження № 61-4559св24).

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції залишено поза увагою, що в позовній заяві ОСОБА_1 зазначено підстави звільнення позивача від сплати судового збору, на підтвердження яких ним надано відповідний доказ, в зв`язку з чим передчасно та помилково залишив позовну заяву без руху з підстав несплати судового збору.

Натомість, суд першої інстанції в ухвалі від 07 лютого 2024 року зазначив, що як на підставу від звільнення від сплати судового збору позивач посилається на положення Закону України «Про захист прав споживачів», та вдався до оцінки цих обставин.

Крім того, залишаючи без руху ухвалою від 07 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції зазначив, що предметом спору є не якість страхових послуг, а права та обов`язки сторін, згідно умов договору добровільного страхування та виконання зобов`язань за договором добровільного страхування від фінансових ризиків щодо операцій з платіжними картками від 25 жовтня 2022 року, тому, правовідносини, що виникли між сторонами за вищевказаним позовом, не є захистом прав споживача.

При цьому суд першої інстанції послався на рішення Конституційного Суду України в справі № 1-26/2011 року від 10 листопада 2011 року, не звернувши уваги, що дане рішення ухвалене Конституційним Судом України щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), а отже не має жодного відношення до спірних правовідносин, які виникли з договору добровільного страхування.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом із тим, судом першої інстанції не прийнято до уваги, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції безпідставно врахував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року в справі № 212/1101/18 про те, що положення щодо відповідальності страховика, закріплені в Законі України «Про страхування» та главі 67 ЦК України, є спеціальними нормами права, а в Законі України «Про захист прав споживачів» - загальними, не звернувши увагу на відмінність правовідносин у даних справах.

Так, у справі № 212/1101/18 позивач звернувся до суду з позовом як потерпілий у ДТП. У позовній заяві вказав, що договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів було укладено між відповідачем ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та особою, яка заподіяла шкоду, який є учасником ДТП; тому, Закон України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини, які виникли між ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та позивачем. Отже, оскільки позивач не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, який укладений між відповідачем ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та особою, яка заподіяла шкоду, тому його права як споживача страхових послуг не порушені.

У справі, що переглядається, договір добровільного страхування позивачем укладено саме з відповідачем ПрАТ «Страхова компанія «АРКС».

Разом із тим, згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування», статтею 979 ЦК України договір страхування за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Отже, до відносин, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року в справі № 199/481/19 (провадження № 61-13616св20).

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Встановивши, що ОСОБА_1 подано позов в зв`язку з неналежним, на його думку, виконанням відповідачем своїх зобов`язань за укладеним між ними договором добровільного страхування від 25 жовтня 2022 року, який за своєю правовою природою є договором про надання послуг, суд першої інстанції не дотримався належним чином принципу «jura novit curia», не з`ясував, що позивач звільнений від сплати судового збору не лише з підстав, передбачених п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а й з підстав, передбачених ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», та безпідставно залишив позовну заяву без руху, посилаючись на несплату ОСОБА_1 судового збору за подання позовної заяви.

Суд першої інстанції послався на рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2013 від 28 листопада 2013 року, в якому зазначено, що перелік суб`єктів, які звільняються від сплати судового збору з подання позову, визначено у ст. 5 Закону України «Про судовий збір» і є вичерпним.

Разом із тим, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18) викладено правовий висновок, згідно якого, відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав. У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Отже, стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить норми про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, визначив, що ця пільга надається з метою захисту споживачами їх порушених прав.

Порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

В порушення ч. 4 ст. 263 ЦПК України судом першої інстанції вказані висновки Великої Палати Верховного Суду враховані не були.

Сама по собі процесуальна неможливість оскарження ухвали про залишення позовної заяви без руху не зобов`язує позивача беззаперечно виконувати вимоги суду щодо усунення недоліків, якщо ці вимоги не відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має застосовуватися на практиці і бути ефективним (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Відтак є достатні правові підстави вважати, що визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції вдався до надмірного формалізму, що позбавляє позивача права на захист та змушує вживати додаткових заходів з метою отримати належний правовий захист та відновлення свого порушеного права.

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року не можна вважати законною та обґрунтованою, висновки суду першої інстанції про визнання позову неподаним та його повернення є помилковими і не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, відтак ухвала суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.