Справа № 346/1875/23
Провадження № 22-ц/4808/766/24
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Девляшевського В. А.,

Фединяк В. Д.,

секретар: Петрів Д. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2024 року в складі судді Калинюка О. П., ухвалене в м. Коломия Івано-Франківської області, повний текст якого складено 19 березня 2023 року, в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позов обґрунтовано тим, що 15 жовтня 1994 року між нею та відповідачем зареєстрований шлюб. Від шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначала, що стосунки між сторонами виключають можливість збереження шлюбу. На час подання позову шлюб носить формальний характер, оскільки сторони уже близько чотирьох років фактично не проживають разом, як сім`я.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_2 просила розірвати укладений між сторонами шлюб та залишити неповнолітню дочку проживати разом з нею. ЇЇ прізвище після розірвання шлюбу не змінювати.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2023 року клопотання відповідача ОСОБА_1 про надання строку для примирення задоволено. Надано сторонам по справі строк для примирення тривалістю 6 місяців.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2024 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстровано 15 жовтня 1994 року Алуатуською сільською радою Тараклійського району, Республіка Молдова, актовий запис № 5, розірвано.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони по справі не досягли примирення протягом наданого ухвалою суду шестимісячного строку, та станом на день розгляду справи також не примирилися. Тому вважає, що збереження даного шлюбу буде суперечити інтересам позивачки та грубо порушуватиме її права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 залишити без розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд задовольняючи позов формально поставився до розгляду даної справи та не врахував того, що сторони одружені вже більше двадцяти восьми років, в шлюбі у них народилось троє дітей, на даний час двоє з яких повнолітні. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є неповнолітньою. Жодних підстав для розірвання шлюбу відповідач не бачить, а бажання позивачки розірвати шлюб, вважає таким, що суперечить інтересам сім`ї та інтересам спільних дітей.

Крім того, під час ухвалення оскаржуваного рішення, суд не врахував ряд важливих обставин, а саме, те, що визнавши ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 01 червня 2023 року явку позивача в судове засідання обов`язковою, після повторної неявки позивача в судове засідання без повідомлення про причини такої неявки суд, повинен був застосувати пункти 3, 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України та залишити позов без розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовими повістками, відповідач просив розглядати справу за його відсутності, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без їх участі без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15 жовтня 1994 року, Алуатуською сільською радою Тараклійського району, Республіка Молдова, між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрований шлюб, актовий запис № 5. В зв`язку з укладенням шлюбу позивачка змінила своє прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 » (а.с. 8).

Згідно з даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , сторони є батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с.14).

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що суд своєю ухвалою визнавши явку позивача в судове засідання обов`язковою, після повторної неявки позивача в судове засідання без повідомлення про причини такої неявки мав застосувати пункти 3, 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України та залишити позов без розгляду.

З даним доводом колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Статтею 223 ЦПК України визначено наслідки неявки в судове засідання особи, яка бере участь у справі, в тому числі позивача, зокрема ч. 5 цієї статті передбачено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Аналіз змісту наведених норм процесуального закону свідчить, що обов`язковими умовами для застосування передбачених ч. 5 ст. 223, п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України процесуальних наслідків повторної неявки позивача в судове засідання є одночасно його належне повідомлення про день, час та місце розгляду справи, а також відсутність заяви про розгляд справи за його відсутності.

Отже, правом на залишення позову без розгляду суд наділений у разі неявки належним чином повідомленого позивача, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і якщо його нез`явлення перешкоджає розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, в судові засідання, призначені на 04 травня 2023 року, 18 травня 2023 року та 01 червня 2023 року, ОСОБА_2 не з`явилась (а.с. 27, 34, 36).

У свою чергу, позивачка неодноразово подавала до суду заяви, в яких просила розглядати справу за її відсутності (а.с. 25, 35, 51).

Крім того, після постановлення ухвали Коломийським міськрайонним судом від 01 червня 2023 року про визнання явки позивача обов`язковою, ОСОБА_2 вкотре подала заяву про розгляд справи без її участі. Аналогічну заяву надіслав представник позивачки адвокат Боднарчук С. Я. (а.с. 55-57).

У разі відсутності у позивача наміру брати участь у судовому засіданні, приписами ст. 223, 257 ЦПК України передбачено подання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності. Тобто, право позивача як особи, яка подала позов та зацікавлена в його розгляді, не бути присутнім у судовому засіданні кореспондується з його обов`язком подати до суду відповідну заяву про розгляд справи за його відсутності (до такого правового висновку дійшла об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постановах від 05 червня 2020 року у справі № 910/16978/19 та від 16 жовтня 2020 року у справі №910/8816/19).

Оскільки, позивачка кількаразово подавала до суду заяви про розгляд справи за її відсутності, у яких вказувала про підтримання позовних вимог, що у свою чергу не перешкоджало розгляду справи, то у суду відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257, не було підстав для залишення позову без розгляду.

Також, не модна погодитись із доводами апелянта, про те, що суд формально поставився до розгляду даної справи, не врахував тривалості шлюбу сторін та того, що бажання позивачки розірвати сім?ю є таким, що суперечить інтересам сім`ї та інтересам спільних дітей.Адже, подаючи позовну заяву до суду, ОСОБА_2 зазначала, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинилися, а подальше перебування у шлюбі суперечить її інтересам та інтересам спільної доньки.

Крім того, у заявах від 25 квітня 2023 року, 25 травня 2023 року, та від 25 січня 2024 року ОСОБА_2 свої позовні вимоги підтримала та просила позовну заяву задовольнити, що свідчить про усвідомлене бажання позивачки розірвати укладений з відповідачем шлюб.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 14 червня 2023 року, судом було надано сторонам по справі строк на примирення тривалістю в 6 місяців, у зв`язку з чим провадження у справі було зупинено. В той же час вказані заходи результатів не дали, позивач не відмовилась від позову, а навпаки своєю заявою від 25 січня 2024 року позовні вимоги підтримала та просила позовну заяву задовольнити (а.с. 51), що свідчить про те, що сторони не досягли примирення.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 36, 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам ОСОБА_2 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст. 24, 56 СК України.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим та дійшов вірного висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача.

Будь-які докази, які б свідчили, що сторони примирилися, проживають однією сім`єю як чоловік та дружина в матеріалах справи також відсутні. При цьому, ОСОБА_1 не надано доказів про вжиття ним будь-яких заходів для примирення та збереження сім`ї за період з квітня 2023 року по даний час.

Отже, доводи апелянта щодо можливості збереження сім`ї суперечать встановленим у справі обставинам, з яких вбачається, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, що у свою чергу свідчить про її стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем.

За таких обставин, примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, буде порушувати його законні права та інтереси і суперечити вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано норм матеріального і процесуального права, а тому рішення необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 липня 2024 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

В. Д. Фединяк