ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/3528/23 Головуючий суддя І інстанції Сітало А. К.
Провадження № 22-ц/818/1364/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: страхування, з них
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 січня 2024 року, по цивільній справі №639/3528/23, за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

У липні 2023 року представник ПрАТ «СК «АРКС» Хаєцька О.С. звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 31 липня 2017 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування майна. Предметом договору були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом Тоуоtа, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Вказав, що у вересні 2017 року ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Нуundai, реєстраційний номер НОМЕР_2 здійснила зіткнення з транспортним засобом Тоуоtа, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Внаслідок вищевказаної ДТП транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2017 року по справі №640/15028/17 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Зазначив, що із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку звернувся страхувальник та надав всі необхідні документи. На підставі даної заяви було складено страховий акт № АХА2232942 і ПрАТ «СК«АРКС» здійснила виплату страхувальнику в розмірі 15691 грн. 88 коп.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована за полісом № АК6783460 в ПрАТ «УАСК АСКА».

Впродовж одного року, з моменту скоєння ДТП, позивачем не було подано заяву про страхове відшкодування, що відповідно до п. 37.1.4. ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування.

У зв`язку з наведеним позивач вважає, що має право на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка є винною у ДТП.

На підставі вищевикладеного, ПрАТ «СК «АРКС» просило суд стягнути з ОСОБА_1 та ПрАТ «УАСК АСКА» на користь позивача завдані збитки у розмірі 15691 грн. 88 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 січня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» Хаєцька О.С. в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вказала, що відповідно до викладеної правової позиції у постанові Верховного суду у справі № 147/66/17, законодавством не передбачено у даному випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані у обсязі страхового відшкодування.

Зазначила, що висновок суду про відмову в задоволенні позову до СК, через пропуск річного строку звернення потерпілої особи за відшкодуванням не відповідає релевантній практиці Верховного Суду, викладеній в постанові Великої Палати від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 відповідно до якої, річний строк звернення до страхової компанії не зазначений як підстава для припинення матеріального права, а тому цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України:

1. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

2. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач в річний строк після настання ДТП до відповідача з заявою про страхове відшкодування не звертався, та позивачем не заявлено клопотання , тому відсутні підстави для задоволення позову.

Судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції.

Положеннями ч. 1 ст.988 ЦК України передбачено, що страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Відповідно до положеньст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Згідно положень ч.2 ст.8 Закону України "Про страхування "страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно п. 3ст. 20 Закону України "Про страхування" при настанні страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до положенняст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Матеріалами справи підтверджується, що між позивачем та ОСОБА_2 31 липня 2017 року було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № тп266747а7ха. Предметом договору були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом Тоуоtа Rav4, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

16 вересня 2017 року о 10.00 год. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Нуundai Getz, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в м. Харкові по вул. Мельникова, 2, перед початком руху не впевнилась в безпечності та скоїла зіткнення з автомобілем Тоуоtа Rav4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який рухався в попутному напрямку. Внаслідок ДТП транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2017 року по справі №640/15028/17 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

19 вересня 2017 року звернувся страхувальник із заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку та надав всі необхідні документи. На підставі даної заяви було складено страховий акт № АХА2232942 від 28 вересня 2017 року і ПрАТ «СК «АРКС» здійснила виплату страхувальнику в розмірі 15691 грн. 88 коп.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована за полісом № АК6783460 в ПрАТ «УАСК АСКА».

Поліс АК6783460, яким застрахований транспортний засіб Нуundai Getz, реєстраційний номер НОМЕР_2 , було укладено між ПрАТ "УАСК АСКА" та ОСОБА_1 у відповідності із ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та лімітом відповідальності за шкоду, спричинену майну у розмірі 100 000,00 грн.

Дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого за полісом АК 6783460 транспортного засобу відбулася 16 вересня 2017 року о 10.00 год. в м. Харкові.

Заява позивача від 11 лютого 2022 року про виплату страхового відшкодування отримана ПрАТ "УАСК АСКА" 22 лютого 2022 року.

23 лютого 2022 року ПрАТ "УАСК АСКА" прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, у зв`язку із пропуском строку на подання вказаної заяви, відповідно до п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Згідно ст. 6 ЗУ "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Відповідно до п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, позивач для отримання страхового відшкодування повинен був звернутися до ПрАТ "УАСК АСКА" із заявою про виплату страхового відшкодування в межах одного року з дати ДТП, беручи до уваги той факт, що шкода заподіяна лише майну потерпілого.

Викладене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду , яка викладена у постанові від 05.06.2018 у справі №910/7449/17.

Закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про його виплату не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою та підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.

Системний аналіз положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дає підстави для висновку, що у момент укладення договору обов`язкового страхування страховик приймає на себе зобов`язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником, тобто приймає на себе фінансові ризики виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди.

Виплата страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності (порядок, умови, розмір, тощо) регулюється положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та умовами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності - полісом.

Отже, відносини щодо виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування (полісом) між страховиком (позивачем), який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування та у зв`язку з цим набув прав кредитора за договором обов`язкового страхування (відбулась заміна кредитора у зобов`язанні), та страховиком за договором обов`язкового страхування (відповідачем) так само регулюються положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та умовами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності - полісом.

Заміна кредитора у зобов`язанні жодним чином не може впливати на зміст зобов`язання - права і обов`язки сторін, які виникають у правовідносинах з виплати страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, в тому числі на порядок та умови здійснення страховиком цивільно-правової відповідальності страхового відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 звертає увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика ( страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.

При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.

Відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Відповідно до цього закону та статті 13 ЦК України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб - учасників цих правовідносин.

За змістом зазначених норм права встановлюється, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і передбачається, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом.

Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії: можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).

При здійсненні цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчать про свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.

Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом ( частина друга статті 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільних прав є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права.

Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права. Відмова від належного особі права припиняє таке право.

Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи ( Припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.

Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону N 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону N 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1 статті 331 Закону N 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної дорожньо-транспортної пригоди (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N 910/7449/17).

В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі N 465/4287/15 зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону N 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає.

Поняття "преклюзивні строки" здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю "позовна давність" (строк захисту порушеного права особи).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону N 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трирічного строку, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон N 1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілої особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України).

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій нормі.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі N 147/66/17.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивач ні у позові, ані у відповіді на відзив представник позивача Хаєцька О.С. не клопотала про поновлення строку, посилалась на постанову Верховного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (а.с.1-3, 76-77).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У п. 133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі N 147/66/17 зазначено, що аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин ( стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди ( стаття 1166 ЦК України), з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді ( стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанія) в судовому порядку протягом позовної давності.

Звертаючись до суду Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» із зазначеним позовом, не зазначала про її вчасне, впродовж річного строку після ДТП, звернення до страховика особи, яка є винною у ДИП, - до Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія АСКА», та не зазначила про наявність у позивача поважних причин для звернення до суду зі значним спливом визначеного п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річного строку, що об`єктивно позбавляє страхову компанію - відповідача зі спливом значного строку після ДТП доводити свою позицію у своєму спорі. З цих підстав колегія суддів вважає законним та обгрнутованим рішення суду в частині відмови у позові, заявленому до Приватного акціонерного товариства «Українська акціонерна страхова компанія АСКА». Наведені з цього приводу доводи скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи, вищевказані правові висновки, які були висловлені у постанові ВП ВС від 14 грудня 2021 року у справі N 147/66/17 цих висновків суду не спростовують.

Разом з тим, в частині відмови у задоволенні позову до особи, яка є винною у ДТП, до відповідача ОСОБА_1 , суд помилково відмовив у задоволенні позову.

Велика Палата Верховного Суду вже виснувала про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах ліміту відповідальності страховика (страхової суми) є страховик завдавача шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 755/18006/15-ц (пункт 35), від 3 жовтня 2018 року у справі N 760/15471/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі N 465/4621/16-к, від 14 грудня 2021 року у справі N 147/66/17 (пункт 96)).

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли у даній справі між позивачем і відповідачами у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні (див. п.п. 43, 44 постанови ВП ВС від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц).

Аналогічні висновки висловлені у постанові КГС ВС від 25.03.2019 у справі № 916/686/19.

При цьому помилковим є ототожнення права вимоги, визначеного статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 ЦК України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини -- суброгацію у страхових відносинах та регрес.

Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як уже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, яка виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи. Право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.

У деліктному зобов`язанні право вимоги до винної особи у особи, яка відшкодувала шкоду потерпілому, виникає в порядку статті 1191 ЦК України. У спірних (страхових) відносинах застосуванню підлягають норми статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому - суброгацію.

З огляду на це відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у даній справі - ОСОБА_1 , можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

З метою захисту інтересів потерпілого згідно з положеннями статті 1194 ЦК України на страхувальника (боржника) покладається додаткова - субсидіарна відповідальність, яка застосовується у випадку, коли в зобов`язанні беруть участь два боржники, один з яких є основним, а другий -додатковим (субсидіарним). При цьому основним боржником є саме страховик, який за договором обов`язкової цивільно-правової відповідальності зобов`язався відшкодувати третім особам шкоду, завдану його страхувальником, а субсидіарним (додатковим) - сам боржник.

Згідно зі статтею 619 ЦК України субсидіарний боржник несе відповідальність перед кредитором додатково до відповідальності основного боржника. Тобто потерпіла особа або страховик (кредитор), який набув права зворотної вимоги відповідно до режиму суброгації за положеннями статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування", мають право висувати вимогу до субсидіарного боржника не одразу, а лише в тому випадку, якщо цю вимогу не задовольнив основний боржник.

З урахуванням вищевказаного, оскільки внаслідок спливу річного строку без поважних причин для позивача - відмовлено у притягненні до відповідальності основного боржника за субсидіарною відповідальністю, Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія АСКА», за заявленими вимогами має відповідати у повній мірі ОСОБА_1 , яка є особою, яка визнана преюдиціальним рішенням суду винуватою у скоєнні ДТП. Суд першої інстанції всупереч вимог ст. 263 ЦПК України вказаних обставин не з`ясував та наведених норм матеріального права та правових висновків помилково не застосував.

Враховуючи викладене, відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду в частині відмови у задоволенні позову, який був заявлений до ОСОБА_1 про стягнення збитків у розмірі 15691 грн. 88 коп. та відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 2684,00 грн., та ухвалює в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, за рахунок лише відповідачки ОСОБА_1 . В цій частині доводи скарги знайшли своє підтвердження, а тому порушене право позивача на отримання вказаних сум на підставі суброгації - підлягає захисту.

Враховуючи викладене, відповідно до ст. 141 ЦПК України є також підстави длявідшкодування понесених позивачем судових витрат у суді апеляційної інстанції по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 4026,00 грн. (див платіжне доручення № 1042324 від 08 березня 2024 року, а.с. 110), а всього за рахунок відповідачки ОСОБА_1 має бути відшкодовані судові витрати позивача на суму 2684,00 + 4026,00 = 6 710 грн.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» - задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 15 січня 2024 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позову, заявленого до ОСОБА_1 .

Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код невідомий, зареєстрована адреса проживання АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» () у порядку суброгації 15691,88 грн збитків та 6710 грн. понесених судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 20 червня 2024 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

Ю.М.Мальований.