Справа № 199/8022/23
(2/199/422/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

13 травня 2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Богун О.О.

при секретареві Буточкіній М.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю будинку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю будинку.

В обґрунтування позову зазначив, що 28.08.2004 р. між позивачем та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб, про що видане свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 від 28.08.2004 р.

Рішенням Дніпропетровської міської ради №107/34 від 01.03.2006 року була надана ОСОБА_2 в порядку приватизації земельна ділянка площею 0,1000 га. на території АДРЕСА_1 , цільове призначене земельної ділянки: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, про що виданий державний акт на право власності на земельну ділянку скрії ЯБ №878631 від 14.04.2006 р.

В 2009 році на вказаній земельній ділянці позивачем було збудовано житловий будинок, загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. А-2, навіс літ.Б, сарай літ В, навіс літ. Г, навіс літ. Д, альтанка літ.Е, споруди №1-5, І, адреса: АДРЕСА_1 ).

19.10.2018 року мною та ОСОБА_2 була подана до Департаменту державного архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 19.10.2018 р. та заява про прийняття в експлуатацію об`єкта від 19.10.2018 року, в якій вони просили прийняти до експлуатації вищевказаний житловий будинок.

01.11.2018 року Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради листом від 01.11.2018 року повідомило нас про повернення вказаної декларації про готовність об`єкта до експлуатації та про відсутність повноти даних у декларації, яка унеможливлює внесення даних щодо її реєстрації, а саме серед іншого: у ОСОБА_1 відсутнє право власності на вищевказаний об`єкт в зв`язку з чим він не може бути замовником у поданій декларації.

10.08.2020 року ОСОБА_2 самостійно була подана до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 10.08.2020 р., в якій вона просила вважати закінченим будівництво вищевказаного житлового будинку та готовим до експлуатації.

21.08.2020 року Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради зареєструвало вказану декларацію за №ДП 41, що означає, що житловий будинок був прийнятий до експлуатації.

10.06.2021 року було зареєстровано право власності на вказаний житловий будинок, про що видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №260816201 від 10.06.2021 року, номер запису про право власності №42419184, форма власності приватна, розмір частки 1, власник ОСОБА_2 .

Оскільки, Житловий будинок, був збудований, введений в експлуатацію та зареєстроване право власності на нього в період шлюбу, слід вважати житловий будинок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому слід вважати законним право власності позивача на частину житлового будинку.

У вказаному будинку позивач постійно мешкає з 2018 року, але не має можливості зареєструвати своє місце проживання самостійно, оскільки не має документів, що він є співвласником вказаного житлового будинку, що є порушенням прав позивача як співвласника.

У зв`язку з вищенаведеним позивач ОСОБА_1 просить суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. А-2, навіс літ.Б, сарай літ.В, навіс літ.Г, навіс літ.Д, альтанка літ.Е, споруди №1-5, І) загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно : 101. Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. А-2, навіс літ.Б, сарай літ.В, навіс літ.Г, навіс літ.Д, альтанка літ.Е, споруди №1-5, І) загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно : 101. Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер: :01:458:0028, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно : 101.

Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2023 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи в порядку загального провадження.

25 грудня 2023 року відповідачкою ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву в якому остання заперечувала проти позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що 30.11.2018 року між сторонами укладено шлюбний договір , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Білаковським К.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1027. Відповідно до пункту «В» даного договору: особистою приватною власністю кожного із подружжя визначено нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язковій державній реєстрації, що буде придбаватися в шлюбі після укладенні цього договору на ім`я одного із подружжя будь-яким способом, відмінним від дарування чи успадкування. У зв`язку з чим відповідачка вважає , що зазначений будинок належить їй на праві особистої приватної власності та не підлягає поділу.

У зв`язку з вищенаведеним відповідачка вважає , що відсутні будь-які правові підстави для задоволення заявлених позивачем вимог, оскільки усі питання, що стосуються майнових прав на приватну власність відповідачки вже були вирішені між сторонами добровільно, шляхом підписання шлюбного договору, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

08 лютого 2024 року, до початку розгляду справи по суті, від позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначив, що пункт «В» шлюбного договору не може застосовуватися в даному випадку, оскільки відповідачка не придбавала будинок в 2021 році, а лише зареєструвала право власності на нього, як на збудований в 2009 році за грошові кошти подружжя. На день укладення шлюбного договору житловий будинок був повністю збудований, мав підключення до електромереж, діючу систему водопостачання та каналізацію, систему опалення, про що було зазначено в деклараціях про готовність об`єкта до експлуатації від 19.20.2018 року та від 10.08.2019 року. Таким чином ще до укладення Шлюбного договору у позивача та відповідачки виникли права спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва житлового будинку.

У судове засідання позивач не з`явився, через канцелярію суду надав клопотання в якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити та розглянути справи за його відсутності.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про день та час слухання справи повідомлена належним чином.

Судом достовірно встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 28.08.2004 р., що підтверджується свідоцтво про одруження виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Бабушкінського районного управління юстиції м.Дніпропетровська, актовий запис №569 (а.с. 13).

Рішенням Дніпропетровської міської ради №107/34 від 01.03.2006 року була надана ОСОБА_2 в порядку приватизації земельна ділянка площею 0,1000 га. на території АДРЕСА_1 , цільове призначене земельної ділянки: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, про що виданий державний акт на право власності на земельну ділянку скрії ЯБ №878631 від 14.04.2006 р. (а.с.14)

19.10.2018 року мною та ОСОБА_2 була подана до Департаменту державного архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 19.10.2018 р. та заява про прийняття в експлуатацію об`єкта від 19.10.2018 року, в якій вони просили прийняти до експлуатації вищевказаний житловий будинок (а.с.24).

01.11.2018 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради було відмовлено в реєстрації вказаної декларації, з причин що у ОСОБА_1 відсутнє право власності на вищевказаний об`єкт, в зв`язку з чим він не може бути замовником у поданій декларації (а.с.25)

21.08.2020 року Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради за заявою ОСОБА_2 зареєструвало вказану декларацію за що означає, що житловий будинок був прийнятий до експлуатації (а.с.27-31)

Відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації дата початку будівництва 19.01.2009 р., а дата закінчення будівництва 24.11.2009 р. (а.с.27).

24 березня 2021 року було видано технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами інв.№ДМР01469 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.17-20).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 04.06.2021 року було зареєстровано право власності на житловий будинок: загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. А-2, навіс літ.Б, сарай літ В, навіс літ. Г, навіс літ. Д, альтанка літ.Е, споруди №1-5, І, адреса: АДРЕСА_1 ); реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №101; Земельні ділянки місця розташування: Кадастровий номер №:01:458:0028; підстава для державної реєстрації декларація про готовність об`єкта до експлуатації; номер запису про право власності №42419184, форма власності приватна, розмір частки 1, власник ОСОБА_2 (а.с. 30).

30 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюбний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Білаковським К.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1027 (а.с.61,62).

Відповідно до пп.«В», п.2 шлюбного договору особистою приватною власністю кожного із подружжя визначено нерухоме майно, автотранспортні засоби, інше майно, право власності на яке підлягає обов`язковій державній реєстрації, що буде придбаватися в шлюбі після укладенні цього договору на ім`я одного із подружжя будь-яким способом, відмінним від дарування чи успадкування.

Частиною 1 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно частини 2 статті 60 Сімейного кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень частини 1 статті 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом ст. 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається, крім іншого, і спільністю участі чоловіка, жінки коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного, для правильного застосування ст. 74 СК України у системному зв`язку зі ст. 60 СК України при вирішення спору щодо визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити джерело його набуття.

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України, майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Тобто зазвичайпри поділі майна подружжя судділить його в натурі, у разі неподільності майна чи речі вирішується питання компенсації. Водночас, тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа N 565/495/18, в постанові від 15.04.2020.

Також Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, справа N 355/1060/16, в постанові від 30.08.2021 зроблено правовий висновок, що в оцінці наведених обставин необхідно виходити з того, що визначальним юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце після розірвання шлюбу, а факт набуття (створення) майна, в даному випадку - зведення будинку під час шлюбу, що було доведено позивачем та встановлено судом. При цьому враховано, що під час розгляду судами справи відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Аналіз вищевказаних норм свідчить, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі N 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 у справі N 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі N 404/1515/16-ц. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 у справі N 372/504/17 та Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 12.02.2020 в справі N 725/1776/18.

Також, у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року по справі №488/3103/17-ц висловлена така правова позиція: «Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм та правил підлягати поділу між ними.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З досліджених судом матеріалів справи, що будівництво спірного будинку відбувалось до укладення шлюбного договору, у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбу, під час якого фактично було завершено його будівництво, будинок став повністю придатним для проживання, зокрема підведено електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення до будинку, він фактично експлуатувався за своїм функціональним призначенням, що підтверджується деклараціями про готовність будинку до експлуатації (а.с.24,27).

Однак зведений будинок прийнято в експлуатацію та здійснено його державну реєстрацію лише 2021 році (після укладення шлюбного договору), будинок був прийнятий в експлуатацію та відповідачка зареєструвала за собою право власності на спірний житловий будинок.

Суд вважає доведеним, що спірне майно збудоване у шлюбі, але введене в експлуатацію одним із подружжя після укладення шлюбного договору, тому таке майно підлягає поділу як нерухоме майно, оскільки його будівництво закінчено до підписання шлюбного договору. Тобто під час шлюбу сторони створили майно збудували будинок, а введення його в експлуатацію це вимога закону, як і державна реєстрація, що необхідна для юридичного оформлення права власності на цей об`єкт нерухомості.

Відповідачем не доведено та не надано жодних доказів на підтвердження обставин зведення будинку за її особисті кошти.

Враховуючи доведення дослідженими в ході судового розгляду доказами, що спірний житловий будинок було фактично побудовано протягом 2009 року, тобто в період шлюбу сторін у справі, але відповідачка зареєструвала право власності на нього на її ім`я після укладення шлюбного договору, але належних та допустимих доказів спростування презумпції спільності майна подружжя та рівності їх часток стороною відповідачки не надано, судом встановлено, що спірний житловий будинок набутий сторонами в шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між ними в рівних частках.

Оскільки судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя та в ході судового розгляду доведено належність спірного майна сторонам на праві спільної сумісної власності, таке майно внаслідок його поділу на частки втратить статус спільного сумісного майна та набуде статусу спільного часткового майна, яке є таким, що в силу ст. 356 ЦК України потребує визначення часток кожного із співвласників у праві власності.

Так, загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати інтереси усіх сторін при поділі спільного майна, про що вказано Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, справа N 559/1923/17, в постанові від 08.03.2023.

З огляду на викладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що спірний будинок набуто (побудовано) сторонами під час шлюбу та дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, зважаючи на презумпцію спільності майна, набутого за час шлюбу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 , про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ підлягають задоволенню, а саме необхідно визнати вищезазначене майно об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та в порядку поділу спільного майна визнати за кожним із сторін право власності на його частку.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені витрати зі сплати судового збору, сплаченого позивачем.

З урахуванням вищевикладеного, керуючись ст. ст. 15,16,331, 368, 372 ЦКУкраїни, 60, 61, 63, 69, 70 СК України, ст. ст. 12, 13, 76, 133, 141, 211, 247, 259, 263, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю будинку задовольнити в повному обсязі.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 : житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. А-2, навіс літ.Б, сарай літ.В, навіс літ.Г, навіс літ.Д, альтанка літ.Е, споруди №1-5, І) загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно : 101.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (житловий будинок літ. А-2, навіс літ.Б, сарай літ.В, навіс літ.Г, навіс літ.Д, альтанка літ.Е, споруди №1-5, І) загальною площею 67,3 кв.м., житловою площею 46,7 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно : 101.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер: :01:458:0028, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно : 101.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 926 (чотири тисячі дев`ятсот двадцять шість) грн. 47 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.О.Богун

Позивач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 )

Відповідачка - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 )

13.05.2024