КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/9219/23 Головуючий у суді І інстанції Лісовська О.В.
Провадження № 22-ц/824/2527/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП КАР СЕРВІС» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП КАР СЕРВІС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення шкоди,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ТОВ «ВІП КАР СЕРВІС» звернулося до суду з вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВІП КАР СЕРВІС» вартість заподіяної шкоди у розмірі 23 422,33 грн; стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ВІП КАР СЕРВІС» вартість заподіяної шкоди у розмірі 25 522,33 грн; стягнути з відповідачів судовий збір та витрати на правничу (правову) допомогу в сумі 12 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 24 лютого 2023 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Hyundai д/н НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3 , автомобіля ЗАЗ д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 , автомобіля Peugeot д/н НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля Renault д/н НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_2 .

В результаті ДТП автомобіль Hyundai д/н НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження, а власнику автомобіля ТОВ «ВІП КАР СЕРВІС» заподіяна матеріальна шкода в розмірі 103 913,34 грн.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року встановлено вину водія транспортного засобу Peugeot д/н НОМЕР_3 відповідача ОСОБА_1 .

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 14 березня 2023 року встановлено вину водія транспортного засобу Renault д/н НОМЕР_4 відповідача ОСОБА_2 .

Транспортний засіб відповідача ОСОБА_1 був застрахований у ПрАТ «СК «УТСК» згідно полісу № АР/006007716.

Транспортний засіб відповідача ОСОБА_2 був застрахований у ПрАТ «СК «Саламандра» згідно полісу № ЕР/21213280.

Згідно звіту про оцінку автотранспорту № 9549 від 20 квітня 2023 року, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу Hyundai д/н НОМЕР_1 складає 103 913,34 грн., а вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізично зносу (матеріальний збиток) складає 58 068,68 грн.

Отже, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Hyundai д/н НОМЕР_1з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу (матеріальний збиток) та за вирахуванням сум франшиз за полісами обов`язкового страхування в сумі 54 968,68 грн. (58 068,68 грн. - 2600,00 грн. - 500,00 грн.), покладається законом на страховиків. Враховуючи вищевикладене та керуючись частиною першою статті 1194 ЦК України, відповідачі разом мають відшкодувати позивачу різницю між фактичним розміром завданої шкоди та страховим відшкодуванням, що складає 48 944,66 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 вересня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції та недоведеності позивачем всіх обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до викладення обставин справи і норм матеріального права щодо відшкодування шкоди.

Крім того зазначає, що розмір заявлених позовних вимог складає різницю між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням, що складає 48 944,66 грн =103 913,34 грн. (вартість ремонту ТЗ «Hyundai» р.н.зн. НОМЕР_1 ) - 54 968,68 грн. (частка відповідальності страховиків), отже позивач має право на її стягнення з винуватців в дорожньо-транспортній пригоді.

На апеляційну скаргу позивача надійшов відзив від відповідача ОСОБА_2 . У відзиві ОСОБА_2 зазначає, що в обґрунтування позовних вимог, апелянтом було надано суду звіт №9549 від 20 квітня 2023 року по визначенню матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля «Hyundai» д.н.з. НОМЕР_1 , який було замовлено ПрАТ «СК Ультра Альянс».

Разом з тим, вищезазначена страхова компанія не являється страховиком відповідачів. Більше того, транспортні засоби відповідачів безпосередньо не контактували з транспортним засобом позивача, а безпосередню шкоду його транспортному засобу заподіяв водій автомобілю «ЗАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 .

При цьому, відповідно до схеми місця ДТП (наданої суду позивачем), ПрАТ «СК Ультра Альянс» не являється страховиком не тільки відповідачів, але й інших учасників ДТП.

З огляду на це, пошкодження зазначені у звіті №9549 від 20 квітня 2023 року, могли бути заподіяні позивачу внаслідок іншої дорожньо-транспортної пригоди, до якої відповідачі не мають будь-якого відношення.

Отже, звіт про оцінку автотранспорту №9549 від 20 квітня 2023 року взагалі не може бути належним доказом у справі № 754/9219/23.

ОСОБА_2 звертає увагу суду апеляційної інстанції що цивільно-правова відповідальність відповідачів була застрахована у ПрАТ «СК «Саламандра» та у ПрАТ «СК «УТСК».

При цьому, як встановлено судом першої інстанції, загальна страхова сума за шкоду заподіяну майну становить 290 000,00 грн., що значно перевищує шкоду заподіяну майну позивача у розмірі 103 913,34 грн.

Внаслідок того, що позивач не звертався з вимогами про відшкодування до страховиків відповідачів, до цього часу залишається незрозумілим розмір відшкодування шкоди, за результатами розгляду таких вимог.

Таким чином, суд першої інстанції під час розгляду справи № 754/9219/23 не мав підстав для застосування статті 29 Закону, оскільки суду не було надано доказів звернення позивача з вимогами до страхових компаній про відшкодування шкоди.

Просить суд апеляційної інстанції також врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 про те, що страхове відшкодування має передувати зверненню позивача до суду про стягнення шкоди з відповідачів на різницю відшкодування, яка не компенсована страховиками відшкодування вартості ремонту.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 лютого 2023 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Hyundai д/н НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_3 , автомобіля ЗАЗ д/н НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_4 , автомобіля Peugeot д/н НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля Renault д/н НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_2 .

В результаті ДТП автомобіль Hyundai д/н НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження, а власнику автомобіля ТОВ «ВІП КАР СЕРВІС» заподіяна матеріальна шкода в розмірі 103913,34 грн, що підтверджується Звітом №9549 про оцінку автотранспорту від 14 березня 2023 року.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення водія транспортного засобу Peugeot д/н НОМЕР_3 відповідача ОСОБА_1 , передбаченого ст. 124 КпАП України.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 14 березня 2023 року визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення водія транспортного засобу Renault д/н НОМЕР_4 відповідача ОСОБА_2 , передбаченого ст. 124 КпАП України.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «УТСК» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформленого полісом № АР/006007716. Згідно даного полісу страхова сума за шкоду заподіяну майну становить 130 000, 00 грн.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Саламандра» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформленого полісом № ЕР/21213280. Згідно даного полісу страхова сума за шкоду заподіяну майну становить 160 000, 00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що цивільно-правова відповідальність відповідачів на момент настання ДТП була застрахована, розмір шкоди завданої позивачу в межах ліміту відповідальності сторін за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Проте позивач не звертався до страхових компаній відповідачів.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Між сторонами існує спір, що виник з деліктного зобов`язання про відшкодування шкоди власнику пошкодженого майна (транспортного засобу) винними особами - заподіювачами шкоди, цивільно-правова відповідальність яких була застрахована.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди.

Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

У преамбулі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказано, що цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 29 Закону № 1961-IV у страховика за договором обов`язкового страхування не виникає обов`язок з відшкодування шкоди у вигляді суми коефіцієнту зносу та суми франшизи, дана сума покладається на завдавача шкоди, в тому числі, якщо сума страхового відшкодування є меншою за ліміт відповідальності страховика.

Відповідно до статті 32 Закону № 1961-IV страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц (провадження № 61-38365св18) зроблено правовий висновок про те, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.

За змістом частин першої, третьої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із принципом диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На доведення розміру своїх позовних вимог позивач надав суду Звіт № 9549 від 20 квітня 2023 року з якого вбачається, що він зроблений СПД « ОСОБА_5 » на замовлення ПрАТ «СК «Ультра Альянс».

У відзивах на позов відповідачі заперечували проти наданого позивачем доказу з посиланням на те, що до Звіту не надано сертифіката суб`єкта оціночної діяльності, відповідачі не викликались на огляд автомобіля, звіт замовлений страховою компанією, яка не є страховиком жодної із сторін, що викликає сумніви в тому, що оцінювались пошкодження отримані саме внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участі сторін, а не внаслідок іншої дорожньо-транспортної пригоди.

Також відповідачі заперечували проти позову з підстав відсутності попереднього звернення позивача до страхової компанії і надання суду доказів отримання ним страхової виплати і її розміру.

Позивач у відповіді на відзив пояснив причини відсутності сертифіката суб`єкта оціночної діяльності і подав його до суду додатково. Також навів аргументи на спростування доводів про відсутність виклику відповідачів на огляд автомобіля. Проте жодного пояснення того, чому вказаний Звіт був замовлений не позивачем і не страховиком відповідачів, а іншою страховою компанією, а також того, чому не звертався за виплатою страхового відшкодування до страховиків відповідачів, позивач суду не надав.

Отже ці ж самі доводи містились і у відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 і суд апеляційної інстанції має їх перевірити.

Колегія суддів вважає, що Звіт має бути оцінений судом у взаємозв`язку із висновками суду першої інстанції про порушення позивачем порядку пред`явлення позовних вимог до відповідачів без попереднього звернення до їх страховиків.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Так статтею 33 Закону № 1961-IV встановлений певний порядок, який має бути дотриманий як страховиком, так і страхувальниками і потерпілими особами для встановлення страховиком обставин події, визначення розміру шкоди. У разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов`язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна. У разі оформлення працівниками відповідних підрозділів Національної поліції відповідних документів про дорожньо-транспортну пригоду вони також встановлюють та фіксують необхідні відомості щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності учасників цієї пригоди і сприяють представникам страховиків (МТСБУ) у проведенні огляду місця дорожньо-транспортної пригоди і транспортних засобів, причетних до неї.

Статтею 34 Закону унормовані дії страховика після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати):

34.1. Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

34.2. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

34.3. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

34.4. Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися експерти або юридичні особи, у штаті яких є експерти.

Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Отже позивач, як потерпіла особа мав звернутись до страховика винних в ДТП осіб з повідомленням про страховий випадок, надати представникам страховиків для огляду автомобіль, і лише у разі невиконання страховиком свого обов`язку мав право замовити експертизу (дослідження) для визначення розміру завданої шкоди.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Закон № 1961-IV направлений на захист як прав потерпілих, так і прав страхувальників. Страхувальник, який уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності вправі розраховувати на те, що саме страховик бере на себе обов`язок по відшкодуванню шкоди в межах ліміту відповідальності, отже бере участь у процесі її визначення. Порушення потерпілим порядку визначення цієї шкоди, не залучення страховика до її визначення, а також не залучення і винних осіб вказує на недобросовісність його дій, а тому ставить під сумнів наданий позивачем доказ розміру заподіяної шкоди, а саме Звіт №9549.

Статтею 1194 ЦК України чітко визначено, що винна особа виплачує різницю саме між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. З чого можна зробити висновок, що для звернення з позовом до винної особи позивач мав надати суду докази отримання страхової виплати і її розмір.

Позивач не звертався до страхових компаній для отримання страхового відшкодування, отже не отримував страхових виплат. Та обставина, що позивач просить стягнути з відповідачів не всю заподіяну йому шкоду, а лише різницю між вартістю відновлювального ремонту і вартістю матеріального збитку не дає суду права задовольнити його позов, оскільки цивільна відповідальність відповідачів була застрахована, а тому вони мають обов`язок на відшкодування лише тієї шкоди, яка не відшкодована їх страховиками і була значена у встановленому цим законом порядку. Наведений позивачем підхід для визначення розміру шкоди, який підлягає відшкодуванню винними особами, цивільна відповідальність яких є застрахованою, не може бути сприйнятий судом, оскільки він не передбачений законом, а тому вимоги позивача до відповідачів заявлені передчасно і не можуть бути задоволені судом.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, є аналогічними доводам позовної заяви і цим доводам суд першої інстанції дав оцінку у своєму рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відсутні підстави для розподілу витрат на стадії апеляційного провадження відповідно до статей 141, 382 ЦПК України.

Зважаючи на положення частини третьої статті 389 ЦПК України, судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП КАР СЕРВІС» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній