Номер провадження: 22-ц/813/504/24
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Загороднюка В.І. 14 вересня 2017 року у м. Одеса, -

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, який в подальшому був уточнений, та просив ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму позики у розмірі 7934517 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що 19.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, згідно умов якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 200000 доларів США, що було еквівалентно 5200000 грн., строком користування до 19.02.2014 року, на підтвердження чого ОСОБА_1 була складена розписка. Посилаючись на те, що 26.09.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір про відступлення права вимоги за вказаним договором позики, та по причині невиконання відповідачем умов цього договору, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість, яка утворилась.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.09.2017 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 19.07.2013 року в сумі 7934517 грн., яка складається із:

- суми позики у розмірі 5200000 грн., що еквівалентно 200000 доларів США по курсу НБУ;

- процентів за позикою, нарахованих відповідно до договору позики за весь строк користування позиченими коштами у розмірі 2327208 грн.;

- 3% річних від простроченої суми у розмірі 407309 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 6890 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що: між сторонами у справі не виникли правовідносини позики за розпискою від 19.07.2013 року, оскільки 200000 доларів США ОСОБА_1 не отримував; насправді квартира була передана у заставу у забезпечення виконання зобов`язань інших осіб, прийнятих ОСОБА_1 , та сума боргу у розмірі 580000 доларів США, що включала еквівалент вартості квартири - 200000 доларів США, була повернута ОСОБА_3 у повному обсязі; боргова розписка насправді оформлена іншою датою, а позов був поданий з пропуском позовної давності; новий кредитор не повідомляв боржника про заміну кредитора у зобов`язанні, у зв`язку із чим у позові має бути відмовлено; судом безпідставно стягнуті проценти за валютною позикою.

Сторони про розгляд справи на 18.06.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представники ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.07.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, згідно умов якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 200000 доларів США, що еквівалентно 5200000 грн. строком користування до 19.02.2014 року.

На підтвердження укладення договору позики та передачі грошових коштів відповідачем була написана розписка від 19.07.2013 року, у якій зазначено наступне:

- умови отримання ОСОБА_1 200000 доларів США в борг від ОСОБА_3 ;

- обов`язок ОСОБА_1 повернути суму позики до 19.02.2014 року;

- дата отримання коштів - 19.07.2013 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду, що розписка від 19.07.2013 року підтверджує боргове зобов`язання ОСОБА_1 та є належним доказом на підтвердження укладення договору позики.

Однак, ОСОБА_1 , в порушення умов договору позики, суму позики у строк, передбачений договором, тобто до 19.02.2014 року, не повернув.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18).

Як вбачається із умов договору позики від 19.07.2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

Згідно умов укладеного договору позики ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 200000 доларів США, що еквівалентно 5200000 грн. строком користування до 19.02.2014 року.

Колегією суддів у судовому засіданні 18.06.2024 року було досліджено оригінал тексту розписки про отримання позики від 19.07.2013 року, який містить інформацію про те, що позичальник ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 200000 доларів США строком на півроку. В якості застави позичальником залишено квартиру, що належить ОСОБА_1 на прав власності, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , у разі неповернення суми боргу у обумовлені сторонами строки, позичальник надав ОСОБА_3 право розпоряджатися вказаним майном на свій розсуд.

Таким чином, складена власноруч ОСОБА_1 розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_3 грошової суми та обов`язок її повернути.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.01. 2019 року при розгляді справи №388/1354/17-ц (провадження №61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно ст. 204 ЦК України вчинений сторонами правочин є дійсним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, тоді як обов`язок щодо спростування презумпції правомірності правочину покладається на відповідача.

Під час розгляду цієї справи, відповідач ОСОБА_1 не надав належних доказів, які б підтверджували, що він не складав та не підписував розписку, датовану 19.07.2013 року.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що 200000 доларів США ОСОБА_1 не отримував, а насправді квартира була передана у заставу у забезпечення виконання зобов`язань інших осіб, прийнятих ОСОБА_1 , та сума боргу у розмірі 580000 доларів США, що включала еквівалент вартості квартири - 200000 доларів США, була повернута ОСОБА_3 у повному обсязі, колегією суддів до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

Так, зі змісту розписки від 19.07.2013 року достеменно вбачається, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 200000 доларів США, та у якості застави за цією розпискою позичальником передано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Таким чином, вказана розписка не містить жодних доказів існування іншої суми боргу, ніж та, що зазначена у розписці - 200000 доларів США, так саме зі змісту розписки не вбачається факт передачі квартири у заставу у забезпечення виконання зобов`язань інших осіб, прийнятих ОСОБА_1 , та відсутні докази повернення відповідачем на користь ОСОБА_3 суми боргу у повному обсязі.

Такими, що не мають правового значення для вирішення даної справи, є доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що квартира за розпискою була передана у заставу без згоди дружини позичальника ОСОБА_4 та за відсутності нотаріально посвідченого договору застави, оскільки предметом розгляду даної справи є виключно стягнення суми боргу за договором позики, і звернення стягнення на предмет застави у межах даної справи не вирішується.

Аналогічно безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що боргова розписка насправді оформлена іншою датою, а позов був поданий з пропуском позовної давності, оскільки з візуально дослідженого у судовому засіданні колегією суддів оригіналу розписки чітко вбачається, що датою її складання є саме 19.07.2013 року, а не 19.01.2013 року, будь-які виправлення в написанні дати відсутні.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця ст. 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи ОСОБА_1 про те, що договір позики є безгрошовим, він не отримував у борг грошові кошти у ОСОБА_3 за розпискою від 19.07.2013 року, а заборгованість в сумі 580000 доларів США, до складу якої входила вартість квартири, переданої у заставу, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , була повністю погашена 26.01.2013 року, обґрунтовувались показаннями свідка ОСОБА_5 , що суперечить положенням ст.. 1051 ЦК України та змісту договору позики та написаної ОСОБА_1 розписки.

Верховний Суд у постановах від 18.07.2018 року у справі №143/280/17 (провадження №61-33033св18), від 02.09.2020 року у справі №569/24347/18 (провадження №61-11630св19)дійшов висновку, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Однак, для встановлення дійсних обставин справи, в судовому засіданні 18.06.2024 року колегією суддів було опитано свідка ОСОБА_5 , який пояснив, що ОСОБА_1 19.07.2013 року не міг написати розписку ОСОБА_6 про отримання від неї у борг 200000 доларів США. Також ОСОБА_5 пояснив, що він виступав гарантом, а тому без його участі ніхто не міг надати ОСОБА_1 у борг. Крім того, на момент написання розписки у ОСОБА_1 не було нічого, і тому ніхто не надав би йому у борг такі грошові кошти. ОСОБА_5 вважає, що розписка була підроблена, оскільки про її існування сталовідомо тільки після того, як ОСОБА_1 виїхав за межі території України.

Виходячи з викладеного, оцінивши зміст розписки про отримання позики від 19.07.2013 року, встановивши справжню правову природу вказаного правочину, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вона містить докази щодо дійсного отримання ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 200000 доларів США у позику, які не були повернуті позичальником у строки, обумовлені договором позики.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Крім того, згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України) та проценти за позикою (ст. 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що договором позики від 19.07.2013 року не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Згідно ст. 1048 ЦК України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України, позичальник зобов`язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Отже, стягненню з ОСОБА_1 підлягають також проценти за користування позикою.

Відповідно, загальний борг ОСОБА_1 на час подання уточненої позовної заяви складає 7934517 грн. та включає:

- суму позики в сумі 5200000 грн., що еквівалентно 200000 доларів США по курсу НБУ;

- проценти за позикою, нараховані відповідно до договору позики за весь строк користування позиченими коштами в сумі 2327208 грн.;

- 3% річних від простроченої суми в сумі 407309 грн.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що судом були безпідставно стягнуті проценти за валютною позикою, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки позивачем заявлено до стягнення суму боргу у гривневому еквіваленті, а не у доларах США, у зв`язку із чим позикодавець мав право на отримання процентів за договором позики.

Щодо доводів представника ОСОБА_1 про те, що новий кредитор не повідомляв боржника про заміну кредитора у зобов`язанні, у зв`язку із чим прострочення боржника не настало, оскільки, неповідомлення про укладення договору про відступлення права вимоги призвело до неможливості виконання зобов`язання внаслідок прострочення кредитора.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.09.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір про відступлення права вимоги за договором позики від 19.07.2013 року.

У ч. 1 ст. 510 ЦК України передбачено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом. Тобто, відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У ст. 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 31.10.2018 року у справі № 465/646/11.

Згідно зі ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.

Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про уступку права вимоги, на що посилається ОСОБА_1 , не припиняє зобов`язань сторін за договором позики і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за таким договором на користь нового кредитора.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 вересня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 05 липня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе