Справа № 131/314/24
Провадження № 22-ц/801/1632/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шелюховський М. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
УХВАЛА

12 липня 2024 рокуСправа № 131/314/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Голоти Л.О., Сопруна В.В., вирішуючи питання про призначення до розгляду в апеляційній інстанції апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 30 травня 2024 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Нікітчук Наталія Анатоліївна, про визнання заповіту недійсним,

встановив:

На розгляді апеляційного суду знаходиться апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 30 травня 2024 року у даній справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить призначити у даній справі посмертну судово-психіатричну експертизу, мотивуючи тим, що суд першої інстанції прийняв рішення на підставі показів свідків і позиції відповідач, при цьому відмовивши у призначенні такої експертизи. Однак, єдиним і належним доказом у даній справі для встановлення дійсного стану здоров`я померлої на час складання заповіту є висновок посмертної судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано сторонам строк для подання заперечень щодо заявленого ОСОБА_1 клопотання про призначення експертизи.

Згідно відстеження з сайту Укрпошта (поштове відправлення 754) ухвалу про відкриття отримано ОСОБА_2 04 липня 2024 року, однак, станом на 11 липня 2024 року заперечення щодо клопотання про призначення експертизи до суду апеляційної інстанції не надходили.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання про призначення експертизи, виходячи з наступного.

Встановлено, що 22 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати заповіт, складений ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Нікітчук Н.А., недійсним на підставі статті 225 ЦК України - вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

У позовній заяві зазначено, що вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 27 лютого 2024 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Проведення підготовчого судового засідання призначено на 26 березня 2024 року (а.с.24 т.1).

26 березня 2024 року від позивача надійшло клопотання, у якому він, зважаючи на отримання разом з відзивом на позов медичних виписок, що підтверджують хворобливий стан здоров`я померлої ОСОБА_3 , та необхідність призначення та проведення медичної експертизи стану здоров`я померлої, з метою встановлення здатності нею усвідомлювати значення своїх дій на момент складення заповіту, просив суд витребувати медичну документацію. Розгляд клопотання про витребування доказів та судове засідання, призначене на 26 березня 2024 року, просив провести без його участі та без участі його представника (а.с.77 т.1).

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 26 березня 2024 року частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 30 квітня 2024 року (а.с.88-89).

30 квітня 2024 року в судовому засіданні позивачем подано клопотання про призначення у даній справі посмертної судово-психіатричної експертизи, в обґрунтування якого зазначено, що належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи. Тому, з метою визначення психічного стану здоров`я та дійсного волевиявлення померлої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, просив призначити вказану експертизу, на вирішення експертів постанови наступне питання: - Чи могла померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними. Проведення експертизи просив доручити експертам КНП Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» (а.с.138-139).

30 квітня 2024 року судом першої інстанції у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено у зв`язку з тим, що позивачем разом з поданням позовної заяви клопотання про призначення посмертної судово психіатричної експертизи не заявлялося. 26 березня 2024 року у справі проведено підготовче судове засідання, у якому були розглянуті подані до суду клопотання, проте до підготовчого судового засідання позивач клопотання про проведення експертизи не заявляв. Представник позивача не навів суду аргументів щодо об`єктивної неможливості заявлення вказаного клопотання на стадії підготовчого провадження або до початку розгляду справи по суті, заявляючи клопотання про призначення експертизи під час розгляду справи по суті не ставив питання про необхідність повернення до стадії підготовчого судового засідання, що на думку суду є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства (а.с.170).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

За змістом частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) зазначено, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року в справі № 264/949/19 (провадження № 61-16692св19) вказано, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 вказував на те, що ОСОБА_3 восени (жовтень-листопад) 2022 року почала важко хворіти, в грудні 2022 року захворіла на інсульт, потім перенесла ще декілька інсультів поспіль та її стан суттєво погіршився. Вона не рухалася взагалі, перестала впізнавати рідних, реагувати на розмови. З січня 2023 року померла була вдома, у вкрай важкому стані. Оскільки стан здоров`я померлої на момент складення заповіту (травень 2023 року) був нестабільним та несвідомим, вона була як фізично, так і психічно не здорова, тому не могла усвідомлювати правильність та наслідки своїх дій.

Отже, обставиною, яка підлягає встановленню у цій справі, є спроможність (чи неспроможність) ОСОБА_3 в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена обставина встановлюється судом на підставі висновку судово-психіатричної експертизи.

Відмовляючи у задоволенні клопотання суд першої інстанції зазначив, що у позовній заяві позивач не просив призначити експертизу, як і не заявив таке клопотання до закінчення підготовчого провадження. Справу призначено до розгляду по суті, а клопотань про повернення до стадії підготовчого провадження позивач не заявляв.

Частиною першою статті 189 ЦПК України визначено, що завданнями підготовчого провадження є , зокрема: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Відповідно до частини другої цієї статті, підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Підготовче провадження у даній справі проведено у відсутність сторін, при цьому із заявленого позивачем клопотання про витребування доказів, яке частково задоволено судом, слідує, що таке клопотання заявлене з метою призначення експертизи у даній справі.

Саме в підготовчому судовому засіданні суд: роз`яснює учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути ними подані; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста; вирішує заяви та клопотання учасників справи, тощо (ч. 2 ст. 197 ЦПК України).

З урахуванням вимог п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України суд першої інстанції міг відкласти підготовче засідання для розгляду питань, визначених ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Цивільним процесуальним кодексом України не врегульовано питання щодо повернення суду першої інстанції до стадії підготовчого провадження після його закриття.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі №234/11607/20 (провадження № 61-15126св21), зроблено висновок, що: «при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року). Верховний Суд дійшов висновку, що згідно з практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 03.10.2019 у справі № 902/271/18, від 16.02.2021 у справі №922/2115/19, в ухвалі від 22.06.2021 у справі № 923/525/20, постанові від 16.12.2021 у справі № 910/7103/21 суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження.

Таким чином для вчинення процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження, суд міг повернутися на стадію підготовчого провадження.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

У п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України зазначено, що призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Метою проведення судово-психіатричної експертизи є з`ясування наявності чи відсутності психічного розладу, здатного вплинути на усвідомлення особою своїх дій та керування ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 103 ЦПК України, при призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно.

Передбачене статтями 12, 13, 49 ЦПК України право сторін на подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості щодо обставин, які мають значення для вирішення справи, кореспондується з обов`язком суду сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Судова експертиза повинна призначатися лише для встановлення даних, які входять в предмет доказування у справі, і не може стосуватися тлумачення і застосування правових норм.

При цьому, судова експертиза призначається лише в разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що обставини, про встановлення яких заявлено позивачем і які потребують висновку експерта, мають значення для справи, для їх з`ясування необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, і призначення такої експертизи, з урахуванням положень ч. 1 ст. 105 ЦПК України, за обставин даної справи є обов`язковим.

Враховуючи викладене, з метою з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення даної справи і потребують спеціальних знань, а саме здатність ОСОБА_3 у момент складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, колегія суддів вважає за необхідне призначити по справі посмертну судово-психіатричну експертизу.

Оскільки ОСОБА_1 наполягає на дорученні проведення експертизи КНП Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання», а відповідач заперечень з приводу клопотання не надав, враховуючи, що оплата за проведення експертизи покладається на заявника такого клопотання, апеляційний суд вважає, що проведення експертизи слід доручити вказаній установі.

Підготовчі дії проведенні, справу слід призначити до розгляду в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 77, 81, 103, 104, 381 ЦПК України,

ухвалив:

Підготовчі дії вважати закінченими, справу призначити до розгляду.

Клопотання ОСОБА_1 про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи задовольнити.

Призначити у даній цивільній справі посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставити питання:

1) Чи могла померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент складання заповіту (02 травня 2023 року) усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними?

Проведення експертизи доручити експертам Комунального некомерційного підприємства Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» (08631, Київська область, Фастівський район, смт Глеваха, вул. Вокзальна, буд. 8).

У розпорядження експертів надати матеріали даної цивільної справи №131/314/24.

Оплату за проведення експертизи покласти на ОСОБА_1 .

Попередити експертів про кримінальну відповідальність, передбачену ст.384, 385 КК України.

Провадження у даній цивільній справі зупинити на час проведення експертизи.

Встановити строк виконання судової експертизи один місяць з моменту отримання цивільної справи з копією цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді Л.О. Голота

В.В. Сопрун