Справа № 130/1614/24
Провадження № 22-ц/801/1587/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А. М.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 рокуСправа № 130/1614/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Сопруна В. В.

Секретар: Кобенда Ю. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 червня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енера Вінниця» про визнання факту укладення договору від 01.01.2019, ненадання на звернення споживача його копії та копії заяви приєднання, невиконання відповідачем вимог договору, розірвання цього договору з дати укладення через порушення його умов відповідачем,

Ухвалу постановив суддя Заярний А. М.

Ухвалу постановлено у м. Жмеринка Вінницької області

Повний текст ухвали суду складено 04 червня 2024 року,

Встановив:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Енера Вінниця» з зазначеним позовом, в якому вказав, що між сторонами укладено договір від 01 січня 2019 року про постачання електричної енергії шляхом його приєднання до договору згідно заяви-приєднання, яка є додатком до цього договору. Вперше за чотири роки відповідач зазначив в відзиві, що в договір вносились зміни. На його звернення до відповідача виконувати умови договору відповідач не реагує.

Тому ОСОБА_1 просив визнати беззаперечний факт укладення договору від 01 січня 2019 року про постачання електроенергії, згідно заяви приєднання, яка є додатком цього договору; визнати, що на його заяви до відповідача надати йому цей договір від 01 січня 2019 року, заяву приєднання відповідач не направив; визнати невиконання відповідачем вимог умов п. 13.1, 13.3, 13.4, 13.9 укладеного договору, порушення ним п. 11, п. 2 ч. 2 ст. 57, ч. 3 ст. 57 Закону України «Про ринок електричної енергії»; за порушення відповідачем вимог укладеного договору і вимог закону, вказаних в п. 3 прохальної частини позову, вважати розірваним договір від 01 січня 2019 року з дати його укладення.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 червня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Енера Вінниця» про визнання факту укладення договору від 01 січня 2019 року, ненадання на звернення споживача його копії та копії заяви приєднання, невиконання відповідачем вимог договору, розірвання цього договору з дати укладення через порушення його умов відповідачем, оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що на думку заявника суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у цій справі відповідачем є не ТОВ «Енера Вінниця», а головний адміністратор цього товариства. Крім того суд зазначив, що 01 січня 2019 року між ним та ТОВ «Енера Вінниця» було укладено договір, проте ТОВ «Енера Вінниця» раніше не існувало.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду судового рішення.

У судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, сторони не з`явились. В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить розгляд справи проводити у його відсутність.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Ухвалюючи судове рішення про відмову у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив із викладених позивачем у позовній заяві обставин, якими він обґрунтував свої вимоги і зазначених доказів у підтвердження цих обставин та із правової позиції Великої Палати Верховного Суду, і дійшов висновку, що поданий ОСОБА_1 позов спрямований на створення штучних підстав для перегляду судового рішення, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам ухвала суду відповідає.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 звернула увагу на те, що приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданню цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду. У відкритті провадження за ними слід відмовляти на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, а у разі, якщо провадження було відкрите, - закривати його на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України) (пункт 30, 31, 41, 42).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом, в якому просив дослідити існування договірних відносин з приводу споживання електроенергії та умови такого споживання, встановлення факту невиконання (не належного виконання) умов договору постачання електричної енергії, протиправність дій чи бездіяльності відповідача ТОВ «Енера Вінниця».

Натомість, суд першої інстанції, дослідивши справи № 130/2553/19, № 130/893/20, № 130/1858/21, № 130/2166/21, № 130/2539/21, № 130/2474/22, встановив, що питання наявності чи відсутності договірних відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «Енера Вінниця», питання виконання умов договору між сторонами, і питання умов надання послуг відповідачем позивачеві на підставі договору про постачання електричної енергії були предметом судового розгляду в останніх і саме в цих справах сторони були вправі надавати докази на підтвердження своїх вимог чи заперечень, в зв`язку з чим на думку колегії суддів прийшов до вірного висновку про те, що поданий у цій справі ОСОБА_1 позов спрямований на створення штучних підстав для перегляду судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, у цивільній справі № 130/2166/21.

Відсутність у позивача юридичної можливості спростувати фактичні обставини справи поза межами процесу, де ці питання були розглянуті, є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм процесуального права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. Остання досягається гарантуванням того, що ці питання мав вирішити суд у цивільному провадженні по справах № 130/2553/19, № 130/893/20, № 130/1858/21, № 130/2166/21, № 130/2539/21, які були розглянуті як у суді першої інстанції так і в апеляційному порядку, та рішення в яких набрали законної сили.

З огляду на викладені обставини та позицію Великої Палати Верховного Суду, місцевий суд прийшов до вірного висновку про відмову у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем у цій справі є головний адміністратор ТОВ «Енера Вінниця», а не саме товариство, не заслуговують на увагу у зв`язку з наступним.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (абзац 1 частини першої статті 92 ЦК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 58 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

За правилами статті 39 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю та додатковою відповідальністю» виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства (ч. 1). До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення) (ч. 2). Виконавчий орган товариства підзвітний загальним зборам учасників і наглядовій раді товариства (у разі утворення) та організовує виконання їхніх рішень (ч. 3). Виконавчий орган товариства є одноосібним. Назвою одноосібного виконавчого органу є "директор", якщо статутом не передбачена інша назва (ч. 4).

Ключовим для дієздатності юридичної особи є діяльність її виконавчого органу. Цей орган може бути одноособовим і колегіальним (наприклад, директор або правління). Директор юридичної особи у разі вчинення правочину юридичною особою виступає в такому разі не як фізична особа, а як орган юридичної особи, тобто є її частиною. Тобто виступ в обороті від імені юридичної особи здійснюється, як правило, її виконавчим органом. При цьому виконавчий орган (наприклад, керівник колегіального виконавчого органу) діє не від свого імені, а від імені юридичної особи (постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року в справі № 554/7761/20, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 504/4099/16-ц).

Отже, посадова особа юридичної особи не може брати участь у розгляді цивільної справи як відповідач, проте може виступати в якості посадової особи, що діє в межах повноважень та від імені юридичної особи, а відповідачем у справі за таких умов є саме юридична особа.

Подібні висновки Верховний Суд зробив у постановах від 29 березня 2023 року у справі № 592/5841/22, від 26 квітня 2023 року у справі № 454/4356/21 та від 06 березня 2024 року у справі № 463/6835/22.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

При розгляді апеляційної скарги порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України і її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду про відмову у відкритті провадження постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
В. В. Сопрун

Повне судове рішення складено 10 липня 2024 року