Справа № 462/8577/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2024 року, суддя Залізничного районного суду міста Львова Ліуш А.І., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом, -

В С Т А Н О В И В:

позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Вимоги позову мотивовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду було розірвано. В той же час, під час шлюбу ними було придбано квартиру в АДРЕСА_1 , яка є об?єктом права спільної сумісної власності. За рішенням суду у вказаній квартирі визначено частки у спільній сумісній власності подружжя по 1/2 кожному. Проте, відповідач здійснює перешкоджавння в користування позивачем спірною квартирою, шляхом самовільної зміни замків на вхідних дверях. Враховуючи вищевикладене просить суд: зобов?язати відповідача усунути перешкоди в користуванні квартирою, шляхом вселення позивача ОСОБА_1 , в квартиру в АДРЕСА_1 .

Відповідачем було подано до суду відзив, в якому він зазначив, що в серпні 2019 року, позивач прийшла до спірної квартири, зібрала більшість своїх речей та закрила її власним ключем. Через певний проміжок часу позивач повернулася до квартири та попросила сина принести їй ще декілька її особистих речей та віддала йому ключі від квартири. Відтак, починаючи з 2019 року, ОСОБА_1 , не мала жодного наміру проживати у спірній квартирі та не вживала для цього жодних заходів. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі.

Відповідачем було подано до суду відповідь на відзив, в якому вона зазначила, що твердження відповідача не відповідають дійсності, оскільки вона покинула квартиру через систематичне домашнє насильство. Таким чином, позивач як співвласник квартири має право на вселення до неї, а відповідачем не забезпечено їй можливості вільного доступу до спільної квартири. Відтак, вимоги позову є підставними та підлягають до задоволення.

Відповідачем було подано до суду клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін, яке мотивовано тим що вказане ним в відзиві зможуть підтвердити свідки.

Частинами 1-3 ст. 91 ЦПК України передбачено, що виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити.

Дослідивши подане клопотання, суд приходить до переконання про необхідність відмови в його задоволенні, оскільки в поданому клопотанні, відповідач вказав, що вказані свідки зможуть підтвердити обставини, щодо того, чи приходила позивач до квартири та чи намагалася потрапити до неї.

Однак, як вбачається з позовної заяви та відповіді на відзив, позивачем не заперечується той факт що вона не проживає у спірній квартирі. Відтак, оскільки відповідач бажає викликати свідків для допиту з приводу обставин, які ніким не оспорюються, подане клопотання до задоволення не підлягає.

Судом було встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна, - квартира в АДРЕСА_1 , - на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 .

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 серпня 2019 року, шлюб між ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , було розірвано.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 листопада 2021 року, -визначено частки у спільній сумісній власності в квартирі в АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , по 1/2 кожному.

Матеріали справи містять довідку №242 від 30 жовтня 2023 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 , скаржилася на систематичне домашнє насильство з боку свого чоловіка ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 , продовжував вчиняти насильство стосовно позивача, оскільки не надавав доступ до свого житла. З 09 жовтня 2019 року до 13 березня 2023 року, позивач перебувала в притулку ГО «Центр «Жіночі перспективи», як постраждала від домашнього насильства.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним (стаття 41 Конституції України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частина перша та друга статті 319 ЦК України).

У силу частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати будь-яких усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми права, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилалась на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спільною квартирою. Зазначила, що відповідач самовільно змінив замки на вхідні двері, а тому, вона була змушена проживати в притулку, у родичів та знайомих.

За загальними правилами доказування, визначеними ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

В той же час, фактично єдиним доказом, на яким посилається позивач є - довідка №242 від 30 жовтня 2023 року, ГО «Центр «Жіночі перспективи», про проживання ОСОБА_1 , у вказаній організації за період з 09 жовтня 2019 року до 13 березня 2023 року. Проте, дані які в ній містяться встановлені представниками ГО «Центр «Жіночі перспективи» виключно зі слів позивача, а тому, не можуть свідчити про дійсні підстави її проживання у вказаній організації.

Проживання позивача у ГО «Центр «Жіночі перспективи», лише свідчить про виникнення конфліктних ситуацій між сторонами, однак не підтверджує порушення прав позивача щодо володіння, користуванні та розпорядження належним їй майном, за захистом якого вона звернулася до суду. Вказана позиція суду також підтверджується позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 19 січня 2022 року по справі № 727/10631/20.

Жодних інших доказів на підтвердження того, що відповідачем чиняться ОСОБА_2 , перешкоди у користуванні житлом, в тому числі акти про не допуск до належного особі на праві власності майна, звернення до правоохоронних органів, тощо, матеріали справи не містять. Не знайшло свого підтвердження й твердження позивача про факт її проживання у родичів та знайомих, про яке зазначала ОСОБА_1 , оскільки на підтвердження наведеного також не надано доказів.

Крім того, у поданій відповіді на відзив, сама позивач вказала, що залишила квартиру самовільно через систематичне домашнє насильство з боку відповідача. Проте, матеріали справи також не містять жодного належного та допустимого доказу, який би ствердив, що відповідач дійсно чинив відносно ОСОБА_1 , будь-яке домашнє насильство.

Суд вважає за необхідне зазначити, що звернення позивача до ГО «Центр «Жіночі перспективи», саме по собі не підтверджує факт домашнього насильства, оскільки стосується лише конфлікту між сторонами. Також, суд зазначає, що навіть факт звернення до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства. Факт сварок і непорозумінь між подружжям на побутовому ґрунті свідчить про наявність конфлікту між ними та не підтверджує факту вчинення заінтересованою особою домашнього насильства. Відтак, навіть звернення із заявою до органів поліції не є безумовним доказом вчинення домашнього насильства, тоді як матеріали справи не містять жодних даних, які б свідчили про те, що відносно позивача дійсно вчинялося домашнє насильство. Лише притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП), може свідчити про наявність домашнього насильства. Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19, (провадження № 61-9144св20) , Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20), від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19 (провадження № 61-13514св19), від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, (провадження № 61-12915св19).

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними і такими що не підлягають задоволенню повністю.

Керуючись ст. ст.10,11,60,208,212-215, ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом, - відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А.І. Ліуш