Справа номер 490/6609/23 Головуючий суду першої інстанції Черенкова Н. П.
Провадження номер 22-ц/812/970/24 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів Коломієць В. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є. В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана через його представника ОСОБА_3 , на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2024 року, ухвалене за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_1 подала до суду зазначений вище позов, який обґрунтовувала наступним.

Позивач зазначала, що 03 грудня 2020 року вона позичила ОСОБА_2 500 000 грн, які він отримав двома частинами 100 000 грн та 400 000 грн, про що склав розписки та зобов`язувався їх повернути у строк до 25 грудня 2020 року.

У строк, встановлений договором, ОСОБА_2 позику не повернув.

Посилаючись на наведене, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 борг у сумі 500 000 грн та судовий збір у сумі 5000 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2024 року позов задоволено.

З ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто борг за розписками від 03 грудня 2020 року у сумі 500 000 грн.

Також з відповідача на користь ОСОБА_4 стягнуто судовий збір у сумі 5000 грн.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив із того, що є доведеним дослідженими доказами факт укладання між сторонами договору позики, невиконання його умов відповідачем, а тому він повинен повернути позивачу позичені кошти.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2024 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Обґрунтовуючи свою скаргу, ОСОБА_2 зазначав, що надані позивачем розписки є неналежним доказом, оскільки складені іноземною мовою і сторона позивача не надала їх перекладу на українську мову. Вказане позбавило суд першої інстанції можливості належним чином дослідити ці докази та дати їм правильну оцінку.

Крім того, відповідач вказував на те, що надані позивачем боргові розписки оформлені неналежним чином, оскільки в них відсутні дані щодо місця їх складання, інформація щодо паспортних даних позичальника та інформація про порядок передачі коштів (готівковий, безготівковий).

Також відповідач наголошував на тому, що розписки не підтверджують факт передачі коштів.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалами Миколаївського апеляційного суду від 27 та 30 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали та призначено розгляд на 26 червня 2024 року на 09 год 00 хв.

26 червня 2024 року у судове засідання з`явилася представник позивача ОСОБА_1 . Відповідач та його представник ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися. Від представника відповідача ОСОБА_3 було подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з її зайнятістю у слідчих діях.

Протокольною ухвалою суду апеляційної інстанції розгляд справи було відкладено на 10 липня 2024 року о 9 год 00 хв.

Сторони та їх представники були належними чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

У судове засідання 10 липня 2024 року з`явилася представник позивача ОСОБА_1 . Відповідач та його представник ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися. Відповідач заяви про відкладення розгляду справи не подавав. Від представника відповідача ОСОБА_3 було подано клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з її зайнятістю у розгляді справи у Приморському районному суді м.Одеси.

Судом відмовлено у задоволенні клопотання, оскільки відповідно до вимог ст.372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд визнав неявку представника відповідача неповажною, оскільки причиною неявки до суду апеляційної інстанції представник вказала надання переваги участі у розгляді іншої справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 виснував, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки поважність причин неявки представника відповідача судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає можливим переглянути справу за відсутності відповідача та його представника, які належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

03 грудня 2020 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із зареєстрованим місцем проживання по АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Центральним РВ ММУ УМВС України у Миколаївській області, власноручно склав дві розписки російською мовою про те, що він отримав у борг у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , грошові кошти у сумі 400 000 грн та 100 000 грн, які зобов`язувався повернути у строк до 25 грудня 2020 року.

Відомостей про повернення отриманих коштів матеріали справи не містять.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина 3 статті 1049 ЦК України регламентує, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів.

За звичаєм ділового обороту, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Розглядаючи такий позов, суд з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2021 року у справі №640/14934/19 (провадження №61-18933св20).

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на підтвердження факту укладання з відповідачем договору позики надала оригінали боргових розписок. Зміст вказаних розписок свідчить, що ОСОБА_4 дала ОСОБА_2 в якості позики грошові кошти у сумі 500 000 грн. Відповідач повинен був їх повернути до 25 грудня 2020 року. Проте, у вказаний у договорі строк ОСОБА_2 борг не повернув.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач повинен сплатити позивачу борг у сумі 500 000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Досліджені докази свідчать про наявність у відповідача боргових зобов`язань перед позивачем за договором позики на суму 500 000 грн.

Посилання ОСОБА_2 на те, що розписки не підтверджують факт передачі коштів, спростовуються змістом наданих ним розписок, який говорить, що він отримав у борг від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 400 000 грн та 100 000 грн.

Аналіз зазначених розписок вказує на те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір позики.

Твердження відповідача про те, що надані позивачем боргові розписки оформлені неналежним чином, бо в них відсутні дані щодо місця їх складання, інформація щодо паспортних даних позичальника, інформація про порядок передачі коштів (готівковий, безготівковий), що є підставою для відмови у позові, колегія суддів відхиляє.

Розписки були складені ОСОБА_2 власноручно. Він вказував у них кількість інформації, необхідну для ідентифікації позикодавця та позичальника. Колегія суддів вважає, що вказана інформація є достатньою для ідентифікації сторін договору.

Доводи ОСОБА_2 про те, що розписки є неналежними доказами, оскільки складені іноземною мовою і сторона позивача не надала їх перекладу на українську мову, що позбавило суд першої інстанції належним чином дослідити докази та дати їм належну оцінку, є непереконливими.

Статті 77, 79, 80 ЦПК України визначають, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Переклад розписок, який був наданий позивачем до суду апеляційної інстанції, свідчить, що судом першої інстанції правильно був оцінений їх зміст, який свідчить про укладання між ОСОБА_4 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) договору позики на суму 500 000 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції зміні або скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана через його представника ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді В. В. Коломієць

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 10 липня 2024 року.