ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 червня 2024 року

м. Харків

справа № 638/16466/23

провадження № 22-ц/818/1875/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Ізюмська міська рада Харківської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізюмської міської ради Харківської області про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року, постановлене під головуванням судді Теслікової І.І., -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ізюмської міської ради Харківської області про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до Ізюмської міської ради Харківської області про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовну заяву та визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що немає доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для подання заяви на прийняття спадщини. Своєчасно для отримання спадщини вона не змогла звернутись із заявою до нотаріуса у зв`язку з тим, що син тяжко хворів, після його смерті вона була пригнічена горем як фізично так і морально, на той час вона не міркувала про спадщину сина, а була вбита втратою сина при житті матері. У зв`язкуіз збройною агресією Російської Федерації проти України м.Ізюм, Харківської області в 2022 році знаходилось постійно під обстрілами, квартира, яка належить ним на праві сумісній власності (1/4 частка належить померлому сину - ОСОБА_2 ), була зруйнована і потребує відновлення за рахунок держави, але для цього потрібно оформити долю померлого сина. Іншого житла вона не має, це єдине житло, на сьогоднішній час з чоловіком знімають квартиру. Вказує, що судом не в повній мірі надано оцінку виключним зовнішнім обставинам, а саме збройній агресії РФ та введення воєнного стану на території України. У зв`язку з чим, вважає, що пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини після смерті її сина. Отже, правові підстави для задоволення позовних вимог та поновлення строку для прийняття спадщини ОСОБА_1 відсутні.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є рідним сином ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , відповідно до повторного свідоцтва серії НОМЕР_1 від 15.09.2023 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 01.07.2016 року складено відповідний актовий запис №502.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина.

На момент смерті ОСОБА_2 проживав один.

У встановлений законом строк із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_2 ніхто із спадкоємців не звертався. Спадкова справа на заводилась.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 23.12.1997 року, виданого Житлово ремонтно - експлуатаційним підприємством, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач звернулась до приватного нотаріуса, проте, листом приватного нотаріуса ХМНО №1089/01-16 від 13.10.2023 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з пропущенням строку для прийняття спадщини.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, яка складається з 1/4частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , належна померлому відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 23.12.1997 року. На момент смерті син був зареєстрований один. Він був одружений, дітей не мав. Спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не відкривалась. При зверненні до нотаріуса з приводу відкриття спадкової справи і видачі спадщини на вищезазначене майно після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 їй було повідомлено, що згідно ст.1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину за заповітом або за законом, повинен в 6-ти місячний строк з дня смерті спадкодавця подати заяву про прийняття спадщини. Видати свідоцтво про право на спадщину за законом нотаріус не має можливості, так як нею пропущений строк для прийняття спадщини. Своєчасно для отримання спадщини вона не змогла звернутись з заявою до нотаріуса у зв`язку з тим, що син тяжко хворів, серцева недостатність, після його смерті вона була пригнічена горем як фізично так і морально, на той час вона не міркувала про спадщину сина, а була вбита втратою сина при житті матері. У зв`язкуіз збройною агресією Російської Федерації проти України м.Ізюм, Харківської області в 2022 році знаходилось постійно під обстрілами, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ним на праві сумісній власності (1/4 частка належить померлому сину - ОСОБА_2 ), була зруйнована і потребує відновлення за рахунок держави, але для цього потрібно оформити долю померлого сина. Іншого житла вона не має, це єдине житло, на сьогоднішній час з чоловіком знімають квартиру по АДРЕСА_2 . У зв`язку з чим, вважає, що пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 2 статті 1220 ЦК України).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до загальних положень про спадкування, викладених у статтях 1220, 1222, 1270 ЦК України, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, початком перебігу якого є час її відкриття.

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк на прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до цієї норми поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Звернувшись до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, позивач мав повідомити суду поважні причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкодили йому звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк, а також надати докази на підтвердження своїх доводів та вимог.

Частина третя статті 1272 ЦК України може застосовуватись, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд повинен враховувати, що такі причини визначаються у кожному конкретному випадку, з огляду на обставини кожної справи.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Рішення обґрунтовується лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку та досліджені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовані вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, він не скористався правом на прийняття спадщини, то немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 520/10377/17, провадження № 61-48230св18, від 11 серпня 2021 року у справі № 720/1079/19, провадження № 61-14663св20, від 22 січня 2020 року у справі № 592/18695/18, провадження № 61-13558св19.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачка не надала доказів наявності поважних причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини, тому відсутні підстави для встановлення позивачу додаткового строку для її прийняття.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Матеріали справи свідчать про те, що листом приватного нотаріуса ХМНО №1089/01-16 від 13.10.2023 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з пропущенням строку для прийняття спадщини.

При цьому позивачка не заперечує, що вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_2 з порушенням строків для прийняття спадщини, тобто після спливу шести місяців з дня смерті спадкодавця.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтовуючи поважність пропуску нею строку звернення для прийняття спадщини, позивач посилається на наявність труднощів до 24.02.2022 року, тобто до початку військової агресії РФ на території України та введення військового стану на те, що після смерті синавона була пригнічена горем як фізично так і морально, на той час вона не міркувала про спадщину сина, а була вбита втратою сина при житті матері.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що дані обставини не є поважними причинами пропуску строку на прийняття спадщини в розумінні закону.

Доказів на підтвердження того, що позивач протягом часу з 28.06.2016 року по жовтень 2023 року хворіла та з цих причин не могла подати заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, ані суду першої, ані суду апеляційної інстанцій взагалі, не надано.

Посилання позивача на стресовий стан та військовий стан в країні, також не є такими перешкодами, що унеможливлювали своєчасне звернення позивачки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, оскільки після відкриття спадщини до часу звернення до суду пройшло понад 7 років.

Виходячи з вищевикладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження існування обставин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення позивачкою дій із прийняття спадщини.

Позивач без поважних причин пропустив встановлений чинним законодавством строк для подання заяви про прийняття спадщини.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визначення ОСОБА_2 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, - відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки наведені позивачкою причини не є об`єктивними, непереборними та істотними труднощами, які відповідно до положень ч.3 ст.1272 ЦК можуть бути визнані поважними для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 19.06.2024 року.