Справа № 539/4446/18
Провадження № 2/539/2/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

в складі: головуючого судді Даценка В.М.

при секретарі Шрейтер С.О.

з участю представника позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним -

ОСОБА_1 ,

представника відповідачки за первісним позовом та позивачки за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м Лубни Полтавської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

В позові вказала, що 06.10.2017 року між нею та відповідачкою ОСОБА_4 було укладено договір позики, відповідно до якого вона передала у власність останньої гроші в сумі 600 000 грн., з зобов`язанням повернути їх в повному обсязі до 26.10.2017 року.

Отримання грошових коштів підтверджується розпискою, яку власноруч склала відповідачка 06 жовтня 2017 року, однак до 26.10.2017 року зобов`язань повернення коштів не виконала, а тому з 27.10.2017 року вона є боржником, який прострочив зобов`язання.

Позивачка прохала суд стягнути з відповідачки на її користь 600 000 грн. боргу, 200 613 грн 70 коп. пені, 19 282 грн. 19 коп. 3 % річних, 67 920 грн 00 коп. збитків від інфляції, нараховані за період з 27.10.2017 року по 21.11.2018 року та судові витрати пов`язані з розглядом справи.

У відзиві на позов ОСОБА_4 прохала у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, оскільки пред`явлена останньою розписка складена під тиском погроз фізичною розправою над нею та її дочкою, в тому числі після повідомлення про те, що нападникам відомі особисті дані її доньки, її місце проживання. Зазначений у розписці факт отримання коштів, насправді не мав місце, кошти вона не отримувала, з самою ОСОБА_3 в день складання розписки не спілкувалася та не бачилася з нею. Стверджує, що зазначені факти, дають підстави вважати вказаний правочин недійсним (т.1 а.с.94).

В подальшому ОСОБА_4 звернулася в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, який мотивувала тим, що перебувала у трудових відносинах з ОСОБА_3 в період з 2014 до 2017 року без оформлення трудового договору, працюючи керуючою в магазині продуктових товарів. У вересні 2017 року вирішила звільнитися, про що повідомила власницю магазину ОСОБА_3 . Під час здійснення ревізії, на початку жовтня 2017 року ОСОБА_3 повідомила її про виявлення значної недостачі в сумі 600 000 грн., яку вона заперечує, оскільки це вартість реалізованого товару за значний проміжок часу. 06.10.2017 продовжуючи працювати до її кабінету зайшов ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та три невідомі чоловіки, які зачинивши двері в кабінет почали в грубій формі погрожувати їй, вимагаючи грошові кошти в сумі 600 000 грн. при цьому один з невідомих дістав з-під одягу дерев`яну биту. Під тиском погроз фізичною розправою над нею та її донькою, вона будучи у стані, коли не могла адекватно оцінювати свої дії та їх наслідки, склала розписку про те, що отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в борг у сумі 600 000 грн. Після складання розписки в ній розписалися троє чоловіків, що вимагали з неї кошти, вказавши свої дані ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 . 10.10.2017 вона звернулася до Оболонського УП ГУНП у м. Києві з заявою про вчинення відносно неї злочину. За цією заявою в ЄРДР зареєстровано провадження №0009425 від 11.10.2017.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_4 прохала суд визнати недійсним договір позики від 06.10.2017 укладений у формі розписки, відповідно до якого вона отримала у позику від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 600 000 грн, які зобов`язувалася повернути в повному обсязі до 26.10.2017. Судові витрати покласти на відповідачку (т.1 а.с.134-135).

Ухвалою суду від 15.04.2019 зустрічний позов ОСОБА_4 було об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_3 (т.1 а.с.128).

У відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 прохає відмовити у її задоволенні посилаючись на те, що жодного психологічного тиску на ОСОБА_4 з її боку чи з боку третіх осіб під час написання розписки про отримання коштів не застосовувалося. Вважає подання останньою заяви до правоохоронних органів виключно з метою ухилення у майбутньому від виконання своїх цивільно-правових зобов`язань за договором позики (т.1 а.с.164-169).

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 позовні вимоги останньої підтримав, проти задоволення зустрічного позову заперечив.

ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_2 проти задоволення первісного позову заперечили, на задоволенні зустрічного позову наполягають.

Дослідивши обставини справи, заслухавши учасників судового розгляду справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 06.10.2017 року сторони уклали договір позики, що підтверджується відповідною розпискою.

За умовами договору ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 600 000 грн, які зобов`язалася повернути до 26.10.2017 року.

В строк, встановлений договором, ОСОБА_4 не повернула позичені кошти.

В зв`язку з цим ОСОБА_3 просить стягнути суму боргу, а також збитки від інфляції, 3 % річних, пеню.

ОСОБА_4 зазначає, що вказану розписку підписала під тиском погроз фізичною розправою над нею та її дочкою, відтак відповідно до ст.231 ЦК України така угода є недійсною.

В підтвердження такої версії подій допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , відповідно рідна сестра та дочка ОСОБА_4 , повідомили, що остання розказувала їм про те, що її примусили написати розписку. Пояснили, що після тих подій відповідачка стала пригніченою, почала боятися щось не так сказати, втратила впевненість, рішучість.

Також допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 , суду пояснила, що в 2017 році працювала продавцем в магазині, в якому відповідач була директором. ОСОБА_4 збиралася звільнитися і в магазині робили переоблік. В цей час через чорний вхід до магазину зайшли декілька чоловіків, одного з них хтось з дівчат ідентифікував, як ОСОБА_12 , та пішли до ОСОБА_4 . Через деякий час остання вийшла в збудженому стані.

В свою чергу свідок ОСОБА_13 суду повідомив, що в його присутності за місцем проживання ОСОБА_12 , ОСОБА_4 склала розписку, яку посвідчив він та дві невідомі особи.

Цю ж версію подій підтвердила і сама ОСОБА_12 .

Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 суду повідомили, що не брали участь під час підписання угоди.

10.10.2017 року за заявою ОСОБА_4 до ЄРДР були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за фактом того, що 06.10.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 примушували до виконання цивільно-правових зобов`язань.

Разом із тим, у справі відсутні докази того, що за наслідками цього кримінального провадження будь-якій особі пред`явлено підозру, обвинувачення, притягнуто до кримінальної відповідальності.

Під час розгляду справи призначено судову психологічну експертизу.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведеної комісійної судової психологічної експртизи КНДІСЕ від 12.04.2024 року № 10097/10098/23-61:

- під час складання розписки від 06.10.2017 року ОСОБА_4 перебувала у стані вираженого емоційного напруження, з превалюванням інтенсивних переживань (емоцій переляку, страху, хвилювання),

- на момент підписання розписки від 06.10.2017 року ОСОБА_4 перебувала в стані вираженого емоційного напруження,

- деструктивний та дезадаптуючий вплив визначених обставин обмежив здатність ОСОБА_4 повною мірою вільно усвідомлено приймати рішення та реалізовувати його своїми діями,

- здатність ОСОБА_4 повною мірою прогнозувати наслідки власних дій під час складання розписки від 06.10.2017 року була обмежена,

- розписка, датована 06.10.2017 року була підписана ОСОБА_4 під психологічним тиском.

Дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить наступних висновків.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Щодо недійсності укладеної розписки.

Відповідно до ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

При здійсненні тиску на особу відповідно до статті 231 ЦК України необхідно визначитись з інтересами особи, щодо якої може застосовуватись погроза, оскільки для визнання правочину недійсним внаслідок здійснення на особу тиску, інтерес особи в його системі цінностей має бути настільки суттєвим, щоб особа для його захисту від неправомірних посягань була згодна укласти невигідну для себе угоду.

Фактично при укладенні такої угоди у особи існує єдина воля - уникнути несприятливих наслідків, а така воля особи не повинна породжувати зобов`язання.

Психічний тиск здійснюється не шляхом завдання фізичних страждань особі, а шляхом погрози вчинення дій, які дана особа вважає для себе надзвичайно несприятливими.

Між тиском та укладанням угоди повинен бути причинний зв`язок.

Тобто позивачу необхідно було довести суду, що угода була вчинена саме тому, що до нього застосовувався тиск.

Майбутнє зло, яке погрожують спричинити або спричинюють, має бути досить серйозним.

При цьому враховуються декілька факторів: погроза має бути небезпечною чи вкрай невигідною для особи; чи є можливим реальне спричинення погрози; яка була вірогідність виконання погрози з урахуванням особистих якостей особи, що погрожує (чи може дана особа фізично виконати погрозу); яка є особа потерпілого, тобто як за звичайних обставин і такого роду тиску дана особа себе поводить (як теоретично дана особа мала б відреагувати на таку погрозу) та чи співрозмірна погроза з предметом угоди.

На думку суду, ОСОБА_4 належними та допустимими доказами суду не доведено те, що розписка від 06.10.2017 року була укладена під тиском за обставин, викладених нею під час судового розгляду.

Зокрема, у справі відсутні показання безпосередніх свідків подій, письмові, електронні докази, відеоматеріли, тощо, які б могли підтвердити версію ОСОБА_4 щодо факту погрози: де, коли, ким, в який спосіб вона була висловлена, її зміст. Відповідно суд позбавлений можливості визначитися з реальністю погрози, її вірогідністю, співрозмірністю з предметом угоди. Відсутність даних про такі обставини позбавляють суд можливості оцінити чи могло у ОСОБА_4 скластися враження, що якщо вона не виконає вимогу, то погроза буде реалізована.

При цьому суд критично оцінює показання цих свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , оскільки вони є близькими родичами позивача, безпосередньо заінтересованими у розгляді справи, про обставини дізнались виключно зі слів позивача, безпосередньо свідками укладення спірного договору не були.

Свідок ОСОБА_11 повідомила суду лише відомості про обставини проведення обліку в магазині, обставини складання розписки їй не відомі. Відомості про візит до магазину ОСОБА_12 повідомила зі слів іншого продавця, фамілію якої не повідомила.

З матеріалів справи вбачається, що 10.10.2017 року за заявою ОСОБА_4 до ЄРДР були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за фактом примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань. Разом із тим, у справі відсутні докази того, що за наслідками цього кримінального провадження будь-якій особі повідомлено про підозру, пред`явлено обвинувачення, притягнуто до кримінальної відповідальності.

При цьому суд звертає увагу на те, що така заява була написана лише на 4-й день після складання розписки. В судовому засіданні ОСОБА_4 не змогла пояснити в чому причина такої затримки.

Факт недостачі в магазині, який за твердженнями ОСОБА_4 став підставою насильницького укладення договору позивачем не доведений.

Що стосується висновку комісійної судової психологічної експертизи КНДІСЕ від 12.04.2024 року № 10097/10098/23-61, то на підставі фізіологічних реакцій на пред`явлені стимули стосовно розвитку ситуації, що сталася 06.10.2017 року, експерт дійшов висновку, що 06.10.2017 року ОСОБА_4 перебувала в стані вираженого емоційного напруження, написала розписку під психологічним тиском.

Разом із тим, виявлені фізіологічні реакції не дають можливість точно встановити природу процесу, що їх викликав (позитивна чи негативна емоція, біль, асоціації, брехня, переляк).

В будь-якому випадку, з огляду на суть пред`явлених питань та зроблених висновків експерта, сам по собі такий висновок не може підтверджувати версію ОСОБА_4 щодо факту погрози за обставин, викладених нею у зустрічній позовній заяві.

З урахуванням всіх наданих сторонами доказів, суд вважає недоведеними вимоги ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним.

Щодо стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та в певний строк відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Стаття 527 ЦК України встановлює, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За ч.2 ст.625, ст. 549 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Дійсність договору позики від 06.10.2017 року не спростована. Відтак, ОСОБА_4 , повинна повернути ОСОБА_3 кошти в сумі 600 000 грн основного боргу.

Такі вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.625 ЦК України у зв`язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання з відповідача підлягає стягненню 19 282 грн. 19 коп. 3% річних; 65 909 грн 22 коп. збитків від інфляції. При обчисленні суми збитків від інфляції позивач припустився арифметичної помилки та безпідставно пред`явив вимогу на суму 67 920 грн. 00 коп.

Разом із тим, суд вважає необґрунтованою вимогу ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 пені відповідно до ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», оскільки він не розповсюджується на правовідносини за участю фізичних осіб.

Судові витрати по справі на підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 268, 281-282 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 (адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 600 000 грн., інфляційні збитки за період з 27.10.2017 року по 21.11.2018 року в розмірі 65 909 грн 22 коп., три проценти річних за період з 27.10.2017 року по 21.11.2018 року в розмірі 19 282 грн.19 коп.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 6 799 грн 31 коп. судового збору.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Повний текст рішення складено 12.07.2024.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду В.М. Даценко