Справа № 645/7843/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

судді Єфіменко Н.В.

за участі секретаря Лущан В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини,-

встановив:

30 грудня 2020 року ОСОБА_1 (далі: позивач) звернувся до ОСОБА_2 (далі: відповідач), третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (далі: третя особа) з позовом про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком.

В обґрунтування заявленої позовної вимоги позивач посилався на проживання сина ОСОБА_3 разом із ним та його батьками до грудня 2020 за згодою відповідача, створення усіх необхідних умов для життя та розвитку сина, істерики та стресовий стан сина за перебування поруч відповідачем, відсутність домовленості між сторонами щодо подальшого місця проживання дитини.

10.03.2021 відповідач звернулась до позивача із зустрічним позовом про визнання місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.

В обґрунтування заявленої зустрічної позовної вимоги відповідач посилалась на її перебування у шлюбі з відповідачем, наявність двох дітей від сумісного проживання із відповідачем, розірвання шлюбу та визнання рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради місця проживання дітей разом із нею, відібрання відповідачем старшого сина ОСОБА_3 та створення відповідачем перешкод у спілкуванні із старшим сином. Також зазначила, що син ОСОБА_3 за проживання з нею перебував у сприятливих умовах, був забезпечений житлом на належним доглядом, лікуванням тощо. Вважає, що підстави для розлучення сина ОСОБА_3 із матір`ю та молодшим братом ОСОБА_5 відсутні.

Позивач проти задоволення зустрічного позову заперечував посилаючись на добровільну згоду відповідача на проживання старшого сина разом із ним за відсутності перешкод у спілкуванні відповідача із старшим сином.

До судового засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явились.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників справи.

Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини:

Позивач та відповідач перебували у зареєстровану шлюбі, який розірваний рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28.03.2019.

Сторони мають двох синів, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 ,, ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 .

Як вбачається з психологічного висновку складеного 20.06.2019, у ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, спостерігається підвищена тривожність, наявна агресія, реакція на стрес, розлучення батьків, народження молодшого брата, зміна звичної обстановки.

28.08.2019 рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №632 визначене місце проживання малолітніх дітей з одним із батьків згідно з додатком.

Як вбачається з п.5 додатку до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради №632, місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом із матір`ю ОСОБА_2 .

Однак, старший син ОСОБА_3 з серпня 2019 фактично проживає разом із позивачем, про що не заперечує відповідач, а також підтверджено листом Служби у справах дітей по Київському району Департаменту служб у правах дітей №03-22/71 від 16.01.2020, поясненнями свідка ОСОБА_7 , наданими у судовому засіданні, нотаріально посвідченими письмовими поясненнями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Позивач перебуває у трудових відносинах із ТОВ «Імпульс бізнес група», займає посаду фітнес тренера, що підтверджується довідкою №15/09-20 від 15.09.2020.

Позивач зареєстрований у буд. АДРЕСА_1 , який на праві власності належить батьку позивача, разом із ОСОБА_10 (батько) та ОСОБА_7 (матір), що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 09.12.2020, договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 05.12.2002.

У вищезазначеному будинку створені всі необхідні умови для виховання та безпечного проживання дитини, що підтверджується Актом обстеження умов проживання Службою у справах дітей по Немишлянському району від 09.12.2020.

Як вбачається з листа КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садочок) №428» за №129 від 19.11.2020, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , разом із батьком, бабусею та дідусем. Мати, ОСОБА_2 , жодного разу не приводила дитину та не приходила за дитиною у заклад дошкільної освіти. Реєстрував сина у дошкільний заклад освіти батько. Приводять до закладу та забирають батько, бабуся або дідусь. Дитина завжди охайна, чиста. Батько завжди цікавиться станом дитини, чим займається, як себе поводить. До дитини ставиться лагідно та турботливо, завжди вислуховує поради вихователів з особливою увагою. За харчування сина своєчасно сплачує батько. Хлопчик легко адаптується у дитячому садочку. У спілкуванні з однолітками доброзичливий, але сором`язливий. Соціально-побутові навички відповідають віку: вміє самостійно одягатися, утримувати одяг охайним, дотримується елементарних правил гігієни. Доброзичливий до дітей охоче грає, підпорядковується правилам гри. Вміє підтримувати гру. Любить рухливі ігри, бере участь в сюжетно-рольових іграх, із задоволенням виконує різні ролі в них. До занять у закладі дошкільної освіти ставиться позитивно займається із бажанням. Добре іде на контакт з дорослими. На зауваження реагує адекватно, намагається виправити помилки, слухає вихователя. Якщо виникли труднощі у процесі діяльності, намагається їх подолати або звертається до вихователя за допомогою. Бере активну участь у святах. Любить відвідувати садок. За час перебування у дошкільному закладі дитину жодного разу не приводили з наслідками фізичного насильства.

Відповідач є власником кв. АДРЕСА_3 , що підтверджується Договором дарування від 01.04.2019.

26.05.2021 рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради №370 визначене місце проживання малолітніх дітей з одним із батьків згідно з додатком.

Як вбачається з п.1 витягу з додатку до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 26.05.2021 №370, місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом із батьком - ОСОБА_1 , п.5 додатка до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 28.08.2019 №632 «Про визначення місця проживання малолітніх дітей» визначено вважати таким, що втратив чинність.

Департамент служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради, як орган опіки та піклування, керуючись рекомендаціями Комісії, ст.ст. 19, 161 СК України, в інтересах дитини, беручи до уваги рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 26.05.2021 №370 «Про визначення місця проживання малолітніх дітей», яким місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначено разом із батьком, а п.5 рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 28.08.2019 №632 «Про визначення місця проживання малолітніх дітей» було визнано таким, що втратив чинність, вважає за доцільне визначити місце проживання разом із батьком, що підтверджується висновком №692 від 16.12.2021.

Встановивши фактичні обставини у справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд висновує:

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У ч.1 та ч.2 ст.2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у ст. 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з п.1, п.2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).

Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 та 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.161 СК України).

Тлумачення ч.1 ст.161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відповідно до ч.1 ст.19 СК України у випадках, передбачених цим Кодексом, особа має право на попереднє звернення за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування.

Відповідно до ч.2 ст.19 СК України рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого ч.2 ст.170 цього Кодексу.

Законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування.

Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду.

У цьому випадку законодавство не вимагає окремого оскарження рішення органу опіки та піклування, оскільки ч.3 ст.159 СК України встановлено, що суд може зупинити виконання рішення органу опіки та піклування до вирішення спору.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.4 .ч.5 ст.19 СК України).

У ч.6 ст.19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказала, що: «з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2022 року у справі № 461/9136/19 (провадження № 61-440св22) зроблено висновок, що «при вирішенні спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини (з урахуванням її вікової зрілості), необхідним є з`ясування психоемоційного стану дитини, її інтересів та ставлення до кожного із батьків, а також мотивів бажання проживати з одним із батьків».

Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Разом з тим, зважаючи на психологічний стан дитини відображений у висновку від 20.06.2019, що свідчить емоційність та вразливість ОСОБА_11 , суд не вбачає підстав для вислуховування його думки у судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1. ч.3 ст.12, ч.1,ч.5,ч.6 81 ЦПК України).

Згідно зі ст.ст. 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності до ч.1-ч.3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2020 р. проживає разом із батьком, орган опіки та піклування надав позивний висновок про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком, який надав відповідні докази, що він дбає про якнайкраще забезпечення інтересів дитини, позивач працевлаштований, характеризується позитивно, має місце проживання, де влаштовані всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини.

Водночас, висновок про можливість проживання ОСОБА_3 за місцем фактичного проживання відповідача, органом опіки та піклування не наданий, оскільки відповідач до органу опіки та піклування не з`явилась.

Фактичне залишення відповідачем дитини ОСОБА_3 на тривалий час під піклуванням батька, об`єктивно підтверджена часом сумісного проживання з батьком понад три роки, а неявка відповідача до органу опіки та піклування для складання висновку, як і її неявка у судові засідання, доводять відсутність заінтересованості відповідача подальшою долею дитини.

Таким чином, доказів, невідповідності визначення місця проживання дитини з батьком їх спільного сина або перешкоджання відповідача у її спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_2 суду не надала.

За таких обставин, з урахуванням пріоритетності інтересів дитини, встановивши, що дитина тривалий час проживає разом із батьком, суд дійшов висновку про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, оскільки наведене відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

При цьому суд враховує, що мати дитини безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати, однак при розгляді цієї справи суд не встановив обставин, які б давали підстави для висновку, що проживання дитини з матір`ю, що фактично приведе до зміни місця проживання та звичного для дитини середовища, матиме позитивний вплив на дитину.

У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, визначене у цій справі місце проживання дітей може бути змінене, як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Твердження відповідача про те, що позивач самостійно змінив місце проживання дитини, за його не доведеності, а також з урахуванням встановлених обставин у цій справі, не є підставою відмови у задоволенні позову, оскільки рівність прав батьків похідна від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, інтереси дитини при вирішення спору про визначення місця її проживання переважають над інтересами та бажаннями батьків.

Враховуючи вищевикладене. позов ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом із батьком підлягає задоволенню.

Зважаючи на викладене, підстави для задоволення зустрічного позову відсутні.

Керуючись ст. ст. 12,13, 19, 81,141, 247, 263-265, 268, 272, 273-276 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини, задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ОСОБА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини,- відмовити.

Рішення може бути оскаржене у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 ).

Третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради (, м. Харків, вул. Чернишевська, буд. 55).

Суддя -