Дата документу 10.07.2024 Справа № 336/4659/20
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 336/4659/20 Головуючий у 1-й інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/1492/24 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Онищенка Е.А., Кочеткової І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2020 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з постачання теплової енергії.

В обґрунтування позову зазначено, що Концерн «Міські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води). Концерном «Міські теплові мережі» надаються послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води до квартири АДРЕСА_1 .

Відповідач, на ім`я якого відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 скориставшись послугами Концерну, не здійснив жодної оплати за надані позивачем послуги. За період з 01 листопада 2016 року по 20 січня 2020 року загальна сума заборгованості за надані комунальні послуги становить 39 601,47 грн.

Вказана квартира протягом періоду надання послуг, зазначеного у позові, а саме з 01.11.2016 по 20.01.2020 року, належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. 12 січня 2008 року за реєстраційним №220 та зареєстрований в реєстрі правочинів 12 січня 2008 року за №2630377.

На підставі зазначеного Концерн «Міські теплові мережі» просило суд стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01 листопада 2016 року по 20 січня 2020 року в сумі 39 601,47 грн та судові витрати в сумі 2102 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2020 року позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії в сумі 39 601,47 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 2102 грн.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2020 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, відмовити, судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, не враховано, що з 12.06.2015 він не є власником квартири АДРЕСА_1 та з цього часу в ній не проживає. При цьому, власником зазначеної квартири і споживачем послуг з постачання гарячої води та опалення є ТОВ «Факторингова компанія «Вектор-Плюс», яке набуло права власності на квартиру за іпотечним договором №0703/0108/71-366-Z-1 від 12.01.2008, у зв`язку з не виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, яке і повинно бути відповідачем за позовом про стягнення заборгованості за період з 01 листопада 2016 року по 20 січня 2020 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2019 року у справі №336/5199/19 ОСОБА_1 разом з його сім`єю визнано такими, що втратили право користування спірною квартирою, у зв`язку з тим, що з червня 2015 року в зазначеній квартирі ОСОБА_1 разом зі своєю родиною не проживають, своїх речей там не мають, витрат по оплаті житлово-комунальних послуг не ведуть. Вказані обставини підтверджуються копією даного рішення суду, інформаційною довідкою з реєстру прав на нерухоме майно, які він не мав змоги надати до суду першої інстанції, оскільки не отримав позовну заяву та ухвалу про відкриття провадження у справі, за якою розгляд справи було ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, тому в нього немає зобов`язань зі сплати послуг перед позивачем за вищевказаною квартирою.

Відзив на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів зауважує, що апеляційна скарга була доставлена в електронний кабінет Концерну «Міські теплові мережі» 12.06.2024 року, про що свідчить довідка про доставку електронного документу, яка міститься в матеріалах справи (а.с.69).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення ( ч. 9 ст. 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2024 року це 302 800 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 100 = 302 800 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 39 601,47 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положеннями ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності доказів, які вказують на те, що саме ОСОБА_1 є власником та споживачем послуг з централізованого опалення та гарячого водовідведення за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач надав послуги до зазначеної квартири, проте відповідач свої зобов`язання з оплати послуг належним чином не виконував, в наслідок чого в нього виникла заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водовідведення за період з листопада 2016 року по січень 2020 року в сумі 39601, 47 грн, яка підлягає стягненню з відповідача.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може погодитись, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач Концерн «Міські теплові мережі» зареєстрований у Єдиному державному реєстрі підприємств, установ, організацій і є виробником теплової енергії, яка, в тому числі, надається населенню для побутових потреб.

Позивачем надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Факт надання послуг підтверджується відкритим на ім`я ОСОБА_1 особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до якого Концерном «МТМ» надавалися послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в квартиру за вищевказаною адресою (а.с.4-6).

Відповідно до розрахунку суми заборгованості, за період з 01 листопада 2016 року по 20 січня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 за надані послуги з централізованого опалення складає 39 601,47 грн (а.с.6).

Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 01 вересня 2020 року за №01-71/12448, за відомостями Департаменту ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 05.02.2008 року по 13.01.2020 року (а.с.13)

Відповідно до ст. 1 Закону України від 9 листопада 2017 року №2189-VІІІ "Про житлово-комунальні послуги" (далі - Закон №2189-VІІІ) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Одним із різновидів комунальних послуг є послуги з постачання теплової енергії та гарячої води (ст. 5 Закону №2189-VІІІ).

Стаття 5 Закону №2189-VІІІ передбачає перелік житлово-комунальних послуг.

Так, відповідно до частини 2 цієї статті комунальні послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до статті 6 Закону учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг(суб`єкти господарювання, що надають комунальні послуги споживачу відповідно до умов договору).

За змістом п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону №2189-VІІІ індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

В силу ст. 9 Закону №2189-VІІІ споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч. 6 ст. 19 Закону України від 2 червня 2005 року № 2633-ІV "Про теплопостачання"споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому право прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 7, 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону; визначення виконавця житлово-комунальних послуг відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (центральне постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримування, укладення договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Статтями 20, 21 Закону визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язки виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

За правилами ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно п. 5. ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Так в судовому засіданні встановлено, що договір про надання житлово-комунальних послуг між сторонами спору не укладався.

Разом з тим, слід зазначити, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, оскільки за п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", підпунктом 1 пункту 30 Правил надання послуг - з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року N 630, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними,

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі N 6-2951цс15 зроблено висновок, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 грудня 2020 року у справі N 761/48615/18.

Із положень ч. 1 ст. 526 ЦК України слідує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Обов`язок споживача оплачувати послуги передбачений також пунктом 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок ( частину будинку) квартиру, користуються ним ( нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 151 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схороність, проводити за свій рахунок поточний капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Відповідно до положень ст. 162 ЖК Української РСР, власник квартири приватного житлового фонду зобов`язаний оплачувати комунальні послуги.

Положеннями статті 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує.

Вказана норма кореспондує зі статтею 322 ЦК України, згідно з якою власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звертаючись до суду з позовом, Концерн «Міські теплові мережі» зазначає, що останній надає послуги з централізованого опалення та гарячого водовідведення до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом міського нотаріального округу Бургузли І.І., зареєстровано в реєстрі за № 2630377, тому останній як власник квартири відповідно до положень ст. 162 ЖК Української РСР, ст. 20 Закону України « Про житлово-комунальні послуги», зобов`язаний оплачувати комунальні послуги, проте за період з 01.11.2016 по 20.01.2020 року має заборгованість на суму 39601, 47 грн, яку просив стягнути з останнього.

Надавши оцінку доказам, які додані до позовної заяви, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_1 , як власник квартири за адресою: АДРЕСА_2 , своєчасно не оплачував комунальні послуги, тому прийшов до висновку про стягнення з останнього заборгованості за надані комунальні послуги у вищезазначеній сумі за період з 01.11.2016 по 20.01.2020.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та ( або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя було відкрито провадження у даній справі. Ухвалено відкрити спрощене позовне провадження. Розгляд справи проводити в судовому засіданні 21 жовтня 2020 року без виклику сторін (а.с. 14).

Зазначена ухвала суду разом з позовною заявою з додатками судом була направлена ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_2 (а.с.15). Дана адреса була місцем реєстрації ОСОБА_1 з 05.02.2008 по 13.01.2020, що підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг від 01.09.2020 за № 01-71/12448.

Проте, до суду першої інстанції повернувся конверт з вкладенням з рекомендованим поштовим повідомленням з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 17), що свідчить про те, що зазначені документи не були належним чином вручені ОСОБА_1 .

Відтак, матеріали справи не містять інформації, що ОСОБА_1 був обізнаний про цей судовий спір та розгляд справи в суді першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що позбавило ОСОБА_1 в разі заперечення проти позову надати відзив на позовну заяву з викладенням в ньому обставин, надати відповідні докази.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_1 не міг подати докази суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому надані ним до апеляційної скарги докази приймаються апеляційним судом та їм надається відповідна правова оцінка.

Так, до позовної заяви позивач надав іпотечний договір № 0703/0108/71-366-Z-1 від 20 січня 2008 року, укладеного між ВАТ «Седбанк» та ОСОБА_1 за умовами якого, за цим договором забезпечується належне виконання зобов`язань, що випливають з кредитного договору № 0703/0108/71-366 від 12 січня 2008 року. Предметом іпотеки є квартира за адресою: АДРЕСА_3 . Позивач посилається на зазначений іпотечний договір, як на підтвердження того, що право власності на квартиру, куди надаються послуги з теплопостачання та гарячого водовідведення належить відповідачу ОСОБА_1 ..

Водночас, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надає копію рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2019 року у справі №336/5199/19 за позовом ТОВ «ФК «Вектор-Плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Дане рішення набрало законної сили 03 січня 2020 року.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що 12.01.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, в забезпечення виконання зобов`язань за яким було укладено іпотечний договір № 0703/0108/71-366-Z-1 від 12.01.2008 згідно якого в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1 . 28.11.2012 року ВАТ Сведбанк» відступив ТОВ «Факторингова компанія «Вектор-Плюс» свої права вимоги до відповідачів по кредитному та іпотечному договором. ТОВ «ФК «Вектор-Плюс» належить право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору №0703/0108/71-366-Z-1 від 12.01.2008 року. Право власності на яку 12.06.2015 набуло ТОВ «ФК «Вектор-Плюс». Зазначене право зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідачі зареєстровані в квартирі, але з червня 2015 року в зазначеній квартирі не проживають, своїх речей не мають, витрат по оплаті житлово-комунальних послуг не несуть, однак до теперішнього часу перебувають на реєстраційному обліку в спірній квартирі, що створює для власника перешкоди у здійсненні повною мірою права власності. У зв`язку з чим, позов ТОВ «ФК «Вектор-Плюс» було задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Зазначене рішення набрало законної сили 03.01.2020 року ( а.с. 40-41).

Отже, зазначеним судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що власником квартири з 12.06.2015 було ТОВ «ФК «Вектор-Плюс», а ОСОБА_1 із своєю сім`єю з червня 2015 року в зазначеній квартирі не проживає, своїх речей не мають.

Належних та достовірних доказів на підтвердження того, що новий власник квартири ТОВ «ФК «Вектор-Плюс» надав згоду ОСОБА_1 та членам його сім`ї на користування об`єктом нерухомого майна та саме за згодою власника відповідач користувався цієї квартирою і отримував житлово-комунальну послугу для власних потреб за адресою: АДРЕСА_2 за період з 01 листопада 2016 по 29.01.2020, матеріали справи не містять.

Напроти, рішенням рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2019 року у справі №336/5199/19, яке набрало законної сили 03 січня 2020 року встановлено, що з червня 2015 року в зазначеній квартирі ОСОБА_1 , та члени його сім`ї не проживають.

Таким чином, ОСОБА_1 з червня 2015 року є ні власником, ні користувачем вищезазначеної квартири, отже не є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячого водовідведення в розумінні статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 з 23.01.2020 року зареєстрована за ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу серії та номер: 216, виданий 23.01.2020, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горлова Ю.М. (а.с.42).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, встановивши, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , з 12.06.2015 було ТОВ «ФК «Вектор-Плюс», а доказів того, що ОСОБА_1 за згодою власника користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальні послуги для власних потреб за адресою: АДРЕСА_2 , Концерном «Міські теплові мережі» за спірний період з 01.11.2016 по 20.01.2020 року, тому колегія суддів приходить до висновку, що правових підстав для задоволення позову Концерн «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 немає.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позовом є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову), є предмет і підстава.

Підстави позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Частина 1 ст. 48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі N 523/9076/16-ц (провадження N 14-61цс18) зроблено висновок, що "пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження".

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі N 457/726/17 (провадження N 61-43201св18).

З урахуванням вказаного, визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Водночас, звертаючись до суду з даним позовом, позивачем не надав до позовної заяви доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 є споживачем наданих послуг за адресою: АДРЕСА_2 , не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про залучення до участі в справі як відповідача ТОВ «Факторингова компанія «Вектор-Плюс», який був власником зазначеної квартири з 12 червня 2015 року, а значить і споживачем послуг за вказаний в позові період.

Отже, коло осіб - учасників справи позивачі визначили з порушенням норм процесуального права. Пред`явлення позову до неналежного відповідача та/або до частини відповідачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, тому прийшов до помилкового висновку про доведеність Концерном «Міські теплові мережі» своїх позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення з нього на користь позивача заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надавалися ними у квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за період з 01 листопада 2016 року по 20 січня 2020 року у розмірі 39 601,47 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2020 року скасуванню з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Відповідно до п.п. б,в п. 4 ч. 1 ст 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з нормами ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.

При подачі апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 3153 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції від 06.06.2024 року (а.с.32).

За результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу було задоволено, рішення суду скасовано та ухвалене нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а тому з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2102 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2020 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по оплаті за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води - відмовити.

Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3153 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 10 липня 2024 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Онищенко Е.А. Кочеткова І.В.