н/п 2/490/2299/2024 Справа № 490/4090/24
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2024 року Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді: Гуденко О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

16.05.2024 року представник позивача Москаленко М.С. звернулася до суду з позовною заявою про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором № від 22 липня 2020 року у розмірі 19 839,97 грн. Одночасно позивач просить стягнути з відповідача судові витрати з оплати судового збору.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 22.07.2020 року року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» (надалі ТОВ «ФК «ЦФР») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № відповідно до умов якого та паспорту кредиту, який є невід`ємною частиною цього договору, відповідачці надано грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту 19 290 ,00 грн.; строк користування - 24 місяців; річні проценти - 10,00 % від суми боргу за договором; щомісячні проценти -1157,40 грн. Кредит відповідачкою було отримано шляхом безготівкового перерахування коштів у спосіб, зазначений в кредитному договорі, отже кредитодавець свої обов`язки за Кредитним договором виконав в повному обсязі. 07 жовтня 2016 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» укладено договір про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ЦФР» передало (відступило) за плату належні йому права вимоги АТ «Таскомбанк», а АТ «Таскомбанк» прийняло належні ТОВ ФК «ЦФР» права вимоги до боржників.

08.11.2023 року між АТ «Таскомбанк»та ТОВ «ФК » Європейська агенція з повернення боргів » укладено Договір Факторингу № НІ/11/10-Ф, відповідності до умов якого, АТ «Таскомбанк»» передає (відступає) ТОВ`ФК «ЄАПБ» за плату, ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «ЦФР» права грошової вимоги із боржників за кредитними договорами вказаними у Реєстрі боржників, (портфель заборгованості). Відповідно до Додатку № 1 до Договру факторингу реєстру бправ вимог , ТОВ «ФК «ЄАПБ» набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 20 339,97 грн, з яких 9922,59 грн сума загальної заборгованості по тілу кредиту, 0,78 грн сума заборгованості за відсотками; 10416,6 грн. - сума заборгованості за комісією.

Отже, умови укладеного кредитного договору відповідачкою не виконані, оскільки кредитні кошти у встановленому договором (Графіком погашення кредиту) строки не повернуті, як наслідок станом на травень 2024 року заборгованість відповідачки за Кредитним договором № від 22.07.2020 року, становить 19 839,97 грн. та складається із: 9922,59 грн. - заборгованості по тілу кредиту , 9917,38 грн загальна заборгованість за комісією.

Позивач зазначає, що після відступлення прав вимоги позивачу відповідач здійснила лише одноразовий платіж 500 грн для погашення існуючої заборгованості. У зв`язку з чим представник позивача просить задовольнити позов, стягнути з відповідачки зазначені суми заборгованості та судові витрати.

У позовній заяві представник позивача просила розглянути справу без її участі.

17.05.2024 р. суд відкрив провадження у цій справі і з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України та проханням сторони позивача, вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження . Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні.

На зареєстровану адресу відповідача була направлена копія ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів, із пропозицією направити до суду свій відзив на позов .

Відповідач завчасно (07.06.2024) отримала копію позову з додатками та ухвалу суду про відкриття провадження, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням , наявним в матеріалах справи, проте своїм правом на надання відзиву не скористалася.

Дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.12ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст.16ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

07.10.2016 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ "Таскомбанк" був укладений договір про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016), згідно якого первісний кредитор - (ТОВ «ФК «ЦФР») передав (відступив) новому кредитору (АТ "Таскомбанк") свої права вимоги до позичальників, а новий кредитор набув права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення до них та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти в сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором .

Пунктом 2.2. Договору передбачено, що сторони погодили, що ТОВ «ФК «ЦФР» має право щоденно передавати (відступати) АТ «Таскомбанк» свої права вимоги до Позичальників, а АТ «Таскомбанк» зобов`язаний набувати такі права вимоги, шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимог (зразок якого наведено у додатку 1 до цього Договору) із зазначенням ціни договору та розміру заборгованостей позичальників. Підписані сторонами відповідні реєстри прав вимоги є невід`ємною частиною цього Договору. Передача кредитних справ та іншої документації за кредитом регламентується окремим Договором зберігання, що укладається між сторонами. Розмір заборгованостей позичальників, права вимоги до яких відступається згідно реєстру прав вимоги, вказують у кожному окремому Реєстрі до цього Договору. Реєстр прав вимог складається Сторонами в паперовому та електронному вигляді (у форматі .xls).

Пунктом 3.4. Договору передбачено, що право вимогипереходить донового кредитораз моментупідписання сторонамивідповідного реєструправ вимогта зарахуваннякоштів урозмірі цінидоговору нарахунок первісногокредитора, після чого новий кредитор стає новим кредитором по відношенню до позичальників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорам, а також по відношенню до поручителів стосовно їх зобов`язань за договорами забезпечення. Разом з правами вимоги новому кредитору переходять всі інші пов`язані з ними права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Відповідно до п.4.2. Договору, новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору ціну договору, що вказана у відповідному реєстрі прав та вимог шляхом перерахування первісному кредитору грошових коштів у сумі, що дорівнює ціні договору на рахунок первісного кредитора, що вказаний в п.11 цього Договору в день отримання підписаних зі сторони первісного кредитора Реєстрів прав вимог в паперовому вигляді. Оплата вважається здійснена в момент зарахування на рахунок первісного кредитора, вказаного в п. 11 цього Договору, грошових коштів в сумі, що вказана у відповідному Реєстрі прав вимог (п.4.3. Договору про відступлення права вимоги).

Судом встановлено, що 22.07.2020 ОСОБА_1 було підписано заяву-анкету на отримання послуг в ТОВ «ФК «ЦФР» та того ж дня нею було підписано кредитний договір № .

Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору кредитодавець зобов`язується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених цим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору кредит надається позичальнику на наступних умовах: тип кредиту - кредит; сума кредиту 19290 грн.; строк, на який надається кредит 24 місяці. Згідно з п. 1.3. Кредитного договору, позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених в Паспорті кредиту № 4833328 , який є невід`ємною частиною цього Договору.

Пунктом 3.1. Кредитного договору, передбачено, що всі інші умови кредитного договору викладені в Паспорті кредиту та в Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» редакція від 16 червня 2021 року, які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР» www.kreditmarket.ua з якими Позичальник ознайомився до укладення цього Договору та до яких Позичальник приєднується, підписавши цей Договір. Відповідно до п. 3.2. Кредитного договору, цей Договір, паспорт кредиту та Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», редакція від 16 червня 2021 року, складають єдиний кредитний договір.

Відповідно до умов Паспорту кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 4833328, який також підписаний відповідачкою, основні умови кредитування з урахуванням побажань позичальника: сума кредиту 19290,00 грн.; строк, на який надається кредит - 24 місяців; передбачені річні проценти загальні від суми боргу за договором, правила нарахування пені та штрафу.

Виконання грошових зобов`язань згідно п.п.5.1 п.5 Умов отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» було визначено щомісячними платежами, у граничний термін, який відповідає даті укладення кредитного договору, шляхом повернення чергової частини кредиту та сплати місячних і річних відсотків.

При цьому згідно умов кредитного договору - жодних положень про комісію , плати за користування кредитом не передбачено, такі умови не містяться в жодному з наданих документів.

Тому взагалі не зрозуміло, на якій підставі за вказаним кредитним договором кредитором нараховується будь-яка загальна заборгованість за комісією.

Отже, вимоги позову в частині стягнення заборгованості з комісії за кредитним договором № від 22.07.2020 - задоволенню не підлягають за безпідставністю та необгрунтованістю.

08.11.2023 р. між АТ «Таскомбанк`та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № НІ/11/10-Ф, відповідно до якого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором, укладеним з відповідачем. В зв`язку із вказаним право грошової вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».

Згідно витягу з Реєстру прав вимог до Договору факторингу, до нового кредитору перейшло право вимоги і за кредитним договором від 22.07.2020 року , боржник ОСОБА_1 , зазначено, що загальна заборгованість за тілом кредиту становить 9922,59 грн, загальна заборгованість за комісією - 9917,38 грн.

Витягу з Реєстру прав вимоги до договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 26 серпня 2021 року , за яким ТОВ «ФК «ЦФР» передає (відступає) АТ «Таскомбанк» свої права вимоги до Позичальників, зокрема до ОСОБА_1 за кредитним договором № від 22.07.2020 року - суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У частині ч. 1 ст. 510 ЦК України передбачено, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлене договором або законом. Тобто відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише суб`єктний склад у частині кредитора.

Згідно ч.1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ч.1 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Такі висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18.

Згідно з ч.1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).

Відповідно до ст.519 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Отже, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20).

Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Тому, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, пункт 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 ).

З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.

Таким чином, на переконання суду, відступлення права вимоги, може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-459цс17, яка є актуальною, що підтверджено ухвалою Великої Палати Верховного Суду у справі № 761/33403/17 від 22 квітня 2021 року.

Враховуючи сталу практику Верховного Суду, яка регулює правовідносини із відступлення права вимоги (цесії) вбачається, що саме на первісного кредитора покладено обов`язок представити новому кредитору всі документі, які слугували підставою виникнення боргового зобов`язання у боржника, оскільки правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання, а тому відступлення права вимоги може здійснюватися лише відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Отже, оскільки кредитний договір № від 22.07.2020 року, станом на момент укладення 07 жовтня 2016 року Договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 не був укладений, суд приходить до висновку, що відступлення (продаж) неіснуючих станом на 07 жовтня 2016 року прав вимоги та майнових прав ТОВ «ФК «ЦФР» за кредитним договором від 22.07.2020 року на користь АТ «Таскомбанк» без відповідноого додаткового Реєстру прав вимог ( як-то передбачено п.1.8 Договру) , а вподальшому відчуження цих прав вимоги від АТ «Таскомбанк» до позхивача без підтвердження правомочності передавати (відступати) ці права - суперечить ст. 514 ЦПК України, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Підставою для звернення до суду з урахуванням положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) особи, тоді як відсутність обставин на підтвердження наявності порушення такого права, за захистом якого звернувся позивач, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Варто зауважити, що у відповідності до ч. 3 ст. 12 та ч. 1, ч. 5 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, з урахуванням ст. ст. 76 - 80 ЦПК України, позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази. Позивачем не повідомлено суду про неможливість подання будь-яких доказів або наявність складнощів в поданні таких доказів. Відповідач вважає, що позивач, скориставшись своїми процесуальними правами, надав суду усі наявні докази по даній справі на підтвердження своїх вимог.

Зважаючи на зазначене вище, суд приходить до висновку, що ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»» не надало належних і достовірних доказів свого правонаступництва, як нового кредитора по кредитному договору № від 22.07.2020 року, тим самим, не набув прав вимоги, як кредитора по відношенню до відповідачки ОСОБА_1 по стягненню заборгованості за цим кредитним договором, що є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.

Крім того, позивачем до позову взагалі не надано жодного фінансового чи бухгалтерського документу на підтвердження розміру наявної заборгованості позичальника, розрахунок заборгованості не може слугувати належним та достеменним доказом такого.

При цьому, у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вищевказане узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою 03 липня 2019 року у справі N 342/180/17-ц.

За умовами договору про відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016, ТОВ «ФК «ЦФР» (Первісний кредитор) зобов`язався передати АТ «Таскомбанк» (Новий кредитор) документацію, яка є у нього у наявності та засвідчує права, що передаються. Визначення терміну "Документація" наведено в п.1.3 договору. Так, у розумінні даного пункту Договору, документацією є розрахунок заборгованості на дату відступлення прав вимоги, довідка про рух коштів по рахунках, платіжні документи, що підтверджують перерахування тощо.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, на позивача при зверненні до суду із позовом про стягнення грошових коштів покладено обов`язок, навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Отже, позивачем не надано доказів того, що на момент переходу до нього прав за цим кредитним договором від 22.07.2020 року на підставі договору відступлення права вимоги №ТАСЦФР-10-2016 від 07 жовтня 2016 року, у первісного кредитора - ТОВ «ФК «ЦФР», а потім і у попереднього кредитора - AT «Таскомбанк» існувало право вимоги до відповідачки, саме в тому обсязі та на умовах, зазначених у реєстрі заборгованостей боржників від 08.11.2023 року, в тому числі щодо суми позики.

Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 25 травня 2021 року усправі N 554/4300/16-ц дійшов висновку ,що "належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облікта фінансову звітність". Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі."

Аналогічна правова позиція стосовно первинних документів застосована і в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 року по справі N 161/16891/15-ц та в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2018 року у справі N 364/737/17.

Отже, позиція Верховного Суду щодо необхідності доведення перерахування коштів та розміру заборгованості виключно первинними документами.

Аналогічних висновків дійшов й Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 29.01.2020 року у справі N 755/18920/18.

Слід зазначити, що розрахунок заборгованості за кредитним договором, який здійснений первісним кредитором, позивачем суду не надано, а наданий позивачем розрахунок заборгованості лише констатує суму заборгованості, визначену первісними кредиторама.

Таким чином, вказаний розрахунок заборгованості, як доказ існування між сторонами кредитних правовідносин та наявності заборгованості, сам по собі не є належним та допустимим доказом укладення кредитного договору та наявності заборгованості за цим договором, оскільки не є первинним документом, а отже не є безспірним доказом розміру заборгованості, а є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, яка повинна бути підтверджена саме первинними документами, на що вказує ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Враховуючи вищевикладне, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами, необґрунтованими , а тому в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати сплачені при подачі позову.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 81, 141, 247, 258 - 259, 263 - 265, 273, 287 - 289, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовуТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 23 липня 2024 року

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО