Провадження №: 2/755/1246/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" червня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Булгакової Є.І.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у підготовчому засіданні в приміщенні суду в м. Києві питання про прийняття до розгляду письмової заяви сторони позивача зареєстрованої в суді 23.05.2024 року (Вх. №29484) та клопотання відповідача про залишення (повернення) без розгляду поданої позивачем «Позовної заяви (зміна, у спосіб уточнення, підстав позову)» від 18.05.2024 року в межах розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання (догляду), -

у с т а н о в и в:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання (догляду).

23.05.2024 року в суді за вхідним номером 29484 зареєстровано письмову заяву сторони позивача: «Позовна заява (зміна, у спосіб уточнення, підстав позову) про розірвання договору довічного утримання (догляду)».

19.06.2024 року до суду надійшло клопотання відповідачки про залишення (повернення) без розгляду поданої позивачем «Позовної заяви (зміна, у спосіб уточнення, підстав позову) від 18.05.2024 року».

Обґрунтовуючи клопотання відповідачка посилається на те, що відповідною заявою змінюється як предмет, так і підстави позову, а одночасна зміна предмету і підстав позову не допускається. На думку відповідачки, своєю заявою позивач змінює первісну вимогу на нову, адже в іншому разі він не подавав би «Позовної заяви (зміна, у спосіб уточнення, підстав позову) від 18.05.2024 року». Змінюючи предмет позову позивач змінює і обставини, адже замість спірного договору укладеного в період часу 2003-2005 роки, вже зазначається про договір від 05.07.2006 року, вказується його реєстровий номер та дані нотаріуса, який посвідчив договір. Подання заяви, якою «змінюються, у спосіб уточнення, підстави позову» не передбачено вимогами ЦПК України, яким допускається зміна предмету або підстав позову, збільшення або зменшення позовних вимог, а не їх уточнення в той чи інший спосіб. Також відповідачка не погоджується із тим, що позивач мав право самостійно надіслати їй копію поданої ним заяви до вирішення судом питання про прийняття її до розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні просить прийняти подану ним заяву та зазначає, що її копію він надсилав відповідачки самостійно. Представник вказує, що відповідачка замість того аби надати хоч якийсь відзив на позов із вказанням можливо якихось поважних причин невиконання договору довічного утримання, що тривають до теперішнього часу, лише процесуально заперечує проти вимог позивача. Не зрозуміло якою є мета подання відповідачкою такого клопотання. Представник зазначає, що поданою заявою сторона позивача не змінює підстав та предмету позову, а її подача викликана тим, що позивачу не були відомі конкретні реквізити спірного договору. Предметом позову є розірвання договору і його сторони були відомі, тому предмет позову не змінюється, а лише доповнено підстави позову в частині точних реквізитів спірного договору. Відповідачка не виконувала і не виконує жодної умови укладеного між сторонами договору і про це зазначалось в поданій позовній заяві. На переконання представника, подача відповідачкою клопотання спрямована лише на затягування розгляду справи.

Відповідачка в підготовче засідання не з`явилась, про час та місце проведення підготовчого засідання повідомлена належним чином.

Суд, вивчивши подану стороною позивача письмову заяву та клопотання відповідачки, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що клопотання відповідачки не підлягає до задоволення, а письмову заяву представника позивача слід прийняти до розгляду, ураховуючи наступне.

Статтею 49 ЦПК України передбачено, що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Подана стороною позивача письмова заява не містить зміни предмету або підстав позову, а тим більше їх одночасної зміни, про що стверджує відповідачка.

У цій справі предметом позову є розірвання укладеного між сторонами договору довічного утримання (догляду), а його підставою - невиконання відповідачкою умов договору довічного утримання (догляду).

Зазначення у поданій стороною позивача письмовій заяві точних реквізитів спірного договору (дати укладення, даних приватного нотаріуса та його реєстрового номеру) не є зміною ані предмету позову, ані його підстав, оскільки предметом лишається розірвання укладеного між сторонами договору довічного утримання (догляду), а його підставою - ненадання утримання (догляду) за укладеним договором.

У даній справі суд вважає за можливе прийняти до розгляду подану стороною позивача заяву, оскільки таке відповідатиме основним завданням та засадам цивільного судочинства.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 43 ЦПК України визначає, що учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

За змістом ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

Україна як учасниця конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішенням ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції»).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення ЄСПЛ від 28.10.98 у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»).

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Звертаючись до суду із позовом сторона позивача зазначала про те, що позивачка є людиною похилого віку і в неї не зберігся примірник спірного договору та вона не пам`ятає коли саме він був укладений і яким нотаріусом (нотаріальною конторою) посвідчений.

Такі обставини не виключають можливість пред`явлення позову, оскільки у такому випадку на виконання положень ч. 6 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додається клопотання про витребування копії або оригіналу спірного правочину, що і було зроблено стороною позивача шляхом заявлення клопотання про витребування доказів у змісті позовної заяви.

Отже, за наведених обставин, до часу отримання доказів, а саме копії оспорюваного договору, сторона позивача об`єктивно не мала можливості вказати точні реквізити договору довічного утримання догляду, а тому відмова у прийнятті заяви сторони позивача із зазначенням дати укладення договору, його реєстрового номеру та даних нотаріуса, протирічитиме принципам справедливості та верховенства права.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Приймаючи до розгляду заяву сторони позивача, суд ураховуючи принцип змагальності сторін, вважає за необхідне надати стороні відповідача процесуальний строк для подання відзиву (заперечень або письмових пояснень) на заяву сторони позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 11, 12, 43, 49, 259-261, 353 ЦПК України, суду, -

п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_3 про залишення (повернення) без розгляду поданої позивачем «Позовної заяви (зміна, у спосіб уточнення, підстав позову)» від 18.05.2024 року - відмовити.

Письмову заяву: «Позовна заява (зміна, у спосіб уточнення, підстав позову) про розірвання договору довічного утримання (догляду)» зареєстровану в суді 23.05.2024 року (Вх. №29484) - прийняти до розгляду.

Встановити відповідачці ОСОБА_3 процесуальний строк для подання відзиву (заперечень або письмових пояснень) на заяву сторони позивача зареєстровану в суді 23.05.2024 року (Вх. №29484) протягом 15 днів від дня отримання копії цієї ухвали та додатків до неї.

У зв`язку із наданням стороні відповідача можливості скористатись своїм процесуальним правом шляхом встановлення відповідного процесуального строку, у підготовчому засіданні оголосити перерву до 26.07.2024 року о 10 год. 00 хв. в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва за адресою: 02105, м. Київ, вул. Пластова, 3, каб. 27.

В підготовче засідання викликати всіх учасників справи.

Ухавала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали суду складений 21.06.2024 року.

Суддя -