24.04.2024 Єдиний унікальний номер 205/3715/20
Єдиний унікальний номер 205/3715/20
Провадження № 2/205/1448/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Тетяна Миколаївна про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22 травня 2020 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Т.М. про визнання заповіту недійсним.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року позов залишено без руху та запропоновано позивачу усунути недоліки з додержанням вимог п. 4 ч. 3 ст. 175 та ч. 1 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких 02 червня 2020 року позивачем було подано до суду виправлену позовну заяву.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 червня 2020 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2020 року заяву про забезпечення доказів було задоволено, витребувано копію спадкової справи, витяг з історії хвороби померлої ОСОБА_3 та її амбулаторну карту. Вирішено питання про допит свідків.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2021 року заяву ОСОБА_1 про витребування доказів було задоволено частково.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2021 року клопотання ОСОБА_2 про виклик і допит свідка було залишено без задоволення.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2022 року заяву ОСОБА_1 про виклик та допит свідків було задоволено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2022 року клопотання ОСОБА_2 про виклик та допит свідків було повернуто.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2022 року підготовче провадження було закрито і справу призначено до розгляду по суті.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення доказів було відмовлено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2022 року було призначено проведення посмертної судової психіатричної експертизи та зупинено провадження у справі на час проведення експертизи.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2024 року провадження по справі було поновлено та призначено до судового розгляду.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2024 року посмертну судову психіатричну експертизу, призначену ухвалою від 05 жовтня 2022 року, скасовано.

Позивач у своєму позові та ході судового розгляду, а її представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка, ОСОБА_3 . Незадовго до своєї смерті, а саме у серпні 2019 року, у ОСОБА_3 стався інсульт, вона втратила свідомість, отримала травму та втратила пам`ять. Після лікування і виписки з лікарні 20 серпня 2019 року, вона не пам`ятала родичів, не впізнавала їх, не розуміла, що відбувається та була не в змозі оцінювати навколишні події. Забирала тітку з лікарні її сусідка, у якої були документи ОСОБА_3 . Її не залишали на одинці і постійно за нею доглядали: зранку доглядала відповідач, увечері сестра позивача. Також вона була лежачою, самостійно не пересувалася. Після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася позивач, оскільки спадкоємці за законом першої черги у померлої відсутні, та відповідач. Як стало відомо позивачеві, ОСОБА_3 05 вересня 2019 року склала заповіт, яким усе належне їй майно вона заповіла відповідачеві, ОСОБА_2 . Про те, що до її тітки, ОСОБА_3 , приїздив нотаріус та вона скала заповіт, позивач дізналася лише після відкриття спадкової справи. ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після перенесеного інсульту була не в змозі оцінювати значення своїх дій та керувати ними, чим скористалася відповідач. Просили визнати недійсним заповіт від 05 вересня 2019 року, складений ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. і зареєстрований в реєстрі за № 657.

Відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві, доповненні до відзиву та ході судового розгляду, а її представник у ході судового розгляду посилалися на те, що відповідач з ОСОБА_3 познайомилися в середині 90-х років, оскільки ОСОБА_2 зареєструвала шлюб зі спільним родичем позивача і ОСОБА_3 . Остання власних дітей не мала. У чоловіка позивача разом з чоловіком відповідача були наявні матеріальні проблеми, оскільки вони були фігурантами кримінальної історії та, аби не опинитися за ґратами, їм були потрібні кошти. ОСОБА_3 дбала про родичів, як про власних дітей, продала власний будинок, а гроші віддала для чоловіків ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Після отримання грошей ОСОБА_1 припинила спілкування з тіткою, аж до того моменту, доки ОСОБА_2 повідомила їй про стан здоров`я ОСОБА_3 . Ніхто з родичів з нею не спілкувався. ОСОБА_2 продовжувала увесь час спілкуватися з родичкою, разом проводили час. Тітка ставилася до неї, як до рідної дочки. 15 серпня 2019 року ОСОБА_3 пішла до крамниці, втратила свідомість та її забрала швидка медична допомога. Для госпіталізації потрібні були документи, тому вона дозволила вибити двері в свої квартирі. В лікарні вона була без телефону, хоча мала його. Після виписки з лікарні вона перебувала у задовільному стані, розповідала, що з нею трапилося. На другий день після повернення додому вже підводилася, усіх впізнавала. Було визначено чергування, аби їй не було сумно. Стороннього догляду вона не потребувала. За тиждень після повернення з лікарні ОСОБА_3 почала вести розмови про заповіт її на користь. При цьому були присутні її сусідки: Клавдія і ОСОБА_4 . 05 вересня 2019 року ОСОБА_3 склала заповіт, який було посвідчено нотаріусом на дому через стан здоров`я та неможливість прибуття до нотаріальної контори. На святкуванні дня народження ОСОБА_3 23 вересня 2019 році, родичі замість моральної підтримки, виказували свої переживання щодо долі квартири. Саме ОСОБА_3 повідомила їх про складений заповіт та зазначила мотиви свого вчинку. У разі наявності у позивача сумнівів щодо психічного стану ОСОБА_3 , вона мала час та можливість звернутися до органів опіки та піклування та суду, проте, це зроблено не було, оскільки до самої смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона була психічно здоровою людиною, причиною смерті був мікроінсульт. Твердження позивача, що ОСОБА_3 мала психічні розлади жодними доказами не підтверджуються, вона була в ясному розумі і чітко усвідомлювала значення своїх дій, зокрема, складеного нею заповіту, про що свідчить її власноручний підпис. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення своїх дій. Нотаріус, впевнившись у повній право- і дієздатності ОСОБА_3 та розумінні останньою у намірі заповісти своє майно певній особі, посвідчила заповіт. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Т.М. у своїх письмових поясненнях на позовну заяву та ході судового розгляду зазначила, що 05 вересня 2019 року до неї телефоном звернулася ОСОБА_3 з проханням посвідчити заповіт удома у зв`язку із її хворобою, на що їй були надані роз`яснення щодо виклику нотаріуса, після виконання яких нотаріус прибула додому до ОСОБА_3 , вона сиділа на дивані. У книзі викликів нотаріуса зазначена особа, яка принесла документи до нотаріальної контори, конкретно прізвища вона не пам`ятає. Сумнівів з приводу обсягу дієздатності ОСОБА_3 у нотаріуса не виникло, зі слів ОСОБА_3 , вона не страждала хронічними психічними захворюваннями, інвалідом не була, та була спроможна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; до лікаря не зверталася, на обліку з приводу психічних захворювань не стояла; опіка або піклування над нею не встановлювалася, недієздатною на підставі рішення суду визнана не була. ОСОБА_3 добре усвідомлювала значення своїх дій. Жодних ознак, що заповідач справляє фізіологічні потреби під себе, чи якогось запаху у квартирі, що б вказувало на це, не було, у зворотному випадку нотаріус викликала б соціальні служби. Тростин, чи інших предметів, під дверима не було. Двері відкрила не заповідач, а інша особа. Після роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії та проведеної з ОСОБА_3 розмови, під час якої нотаріусом було встановлено дійсні наміри, однакове розуміння значення і умов та правових наслідків та змісту наданих роз`яснень, нотаріус переконалася у повній дієздатності заповідача, та що її волевиявлення є вільним і відповідає її бажанню. Підготований проект заповіту ОСОБА_3 прочитала, в процесі ставила питання, які її цікавили, відповіді на які вважала вичерпними, схвалила текст заповіту та виявила бажання на вчинення нотаріальної дії. Окрім нотаріуса і заповідача у кімнаті нікого не було. На підставі переконаності нотаріуса, що волевиявлення заповідача є вільним і відповідає її волі 05 вересня 2019 року об 11.35 годині в приміщенні, яке є робочим місцем нотаріуса, за адресою: АДРЕСА_1 , нею було складено та на прохання заповідача записано заповіт з її слів за допомогою технічних засобів у двох примірниках та підписано за місцем знаходження заповідача, ОСОБА_3 , вдома, за адресою: АДРЕСА_2 , один з яких залишився у заповідача, інший залишився на зберіганні у приватного нотаріуса. При підписанні ОСОБА_3 обох примірників заповіту, він був прочитаний нею вголос та власноручно підписаний, що свідчить про розуміння нею вчинюваної дії.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 11-12).

Згідно з архівною довідкою Державного архіву Дніпропетровської області № С-26-2020 від 12 лютого 2020 року актового запису про народження ОСОБА_8 немає (т. 1 а.с. 14).

30 грудня 1972 року ОСОБА_9 і ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, після реєстрації якого змінила прізвище на Судак (т. 1 а.с. 10), від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася дочка, ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 13).

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 червня 1999 року ОСОБА_3 належить квартира АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 68), право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в КП «ДМБТІ» (т. 1. а.с. 69).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла (т. 1 а.с. 9).

З 08 серпня 2019 року по 20 серпня 2019 року ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікування у неврологічному відділенні КЗ «ДМБКЛ № 4 Дніпропетровської обласної ради» з діагнозом «ішемічний інсульт» (т. 1 а.с. 106).

05 вересня 2019 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. і зареєстрований в реєстрі за № 657 (т. 1 а.с. 74), яким все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося у повному обсязі заповіла ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (т. 1 а.с. 60). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно.

10 грудня 2019 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 59).

11 січня 2020 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 75).

20 березня 2020 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 76).

Також в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Свідок ОСОБА_10 повідомила судові, що вона є рідною сестрою позивача, а відповідач її колишня невістка. Померла ОСОБА_3 доводилася їй і позивачеві тіткою. Їй зателефонувала відповідач і повідомила, що всі родичі відмовилися доглядати за ОСОБА_3 , тому домовилися між собою доглядати за нею. Після того, як свідок поїхала за кордон, ОСОБА_3 навідував син свідка. Коли вона побачила тітку після виписки з лікарні, то вона лежала, було помітно, що людина після інсульту, боялася лікарів. У квартирі була сусідка ОСОБА_3 , відповідач з дочкою, сама ОСОБА_3 була дуже слабкою і пізнавала людей лише при близькому контакті. Вона боялася пересуватися квартирою, оскільки могла впасти. Двері до квартири не зачиняли, а підпирали палицею, аби ОСОБА_3 не могла вийти. Закривали лише замок у перегородці тамбура. Згодом її стан став поліпшуватися. При свідкові тітка не говорила про бажання оформити заповіт, навпаки, вона не бажала його складати. Про наявність заповіту їй стало відомо лише після звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вважає, що інколи ОСОБА_3 могла не усвідомлювати значення своїх дій.

Свідок ОСОБА_11 зазначив, що позивач є його рідною тіткою, а відповідач нерідною тіткою. Він доглядав ОСОБА_3 з вересня 2019 року щоденно після 15 години. Вона впізнавала людей лише за близького контакту. Самостійно приготувати собі їжу або сходити до вбиральні вона була не в змозі. Вона плуталася в думках, забувала, починала знову говорити те, що вже сказала. Двері в квартиру не зачиняли, а підпирали палицею, аби ОСОБА_3 не змогла вийти. У вересні 2019 року у неї був врівноважений психічний стан, розмова нерозбірлива та незв`язна. Вважає, що заповіт, який склала ОСОБА_3 не може бути дійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Предметом спору у справі є заповіт від 05 вересня 2019 року, складений ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. і зареєстрований у реєстрі за № 657.

Спірний заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_3 , заповіт до підписання прочитаний уголос особисто заповідачем і власноручно підписаний нею у присутності нотаріуса за місцем проживання заповідача, про що зазначено у самому заповіті. При складанні заповіту нотаріусом встановлено особу заповідача, дієздатність заповідача перевірено та роз`яснено зміст ст.ст. 1241, 1248, 1307 ЦК України.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати важливі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

Відповідно до положень ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд, про що зазначено приписами ч. 1 ст. 12 та ст. 1234 ЦК України.

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування.

Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Водночас, загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.ст. 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Нормативно-правовим обґрунтуванням визнання спірного заповіту недійсним ОСОБА_1 вказувала відсутність волевиявлення заповідача ОСОБА_3 під час складання заповіту, неможливість спадкодавця усвідомлювати значення свої дій та неможливість ними керувати у зв`язку з психічним розладом.

Відповідно до положень ст. ст. 5, 15, 16 ЦК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності наступних умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Належність доказів це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Позивачем було заявлено клопотання про призначення посмертної судової психіатричної експертизи, яке задоволено ухвалою від 05 жовтня 2022 року, та за заявою представника ОСОБА_1 скасовано ухвалою від 24 квітня 2024 року.

Згідно з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 березня 2017 року у справі № 6-2833цс16, відповідно до положень ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

При цьому, суд наголошує на тому, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України, що імперативно встановлено положеннями статті 110 ЦПК України.

Інших доказів, які би могли свідчити про підтвердження обставин, викладених позивачем у позовній заяві з приводу відсутності у заповідача ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про розпорядження належним їй майном, майновими правами і обов`язками на момент смерті, волі, вказаної у заповіті, ОСОБА_1 судові надано не було, клопотання про їх витребування або забезпечення у разі неможливості самостійно надати їх судові, також стороною позивача заявлено не було.

Крім цього, суд звертає увагу, що у бланку заповіту міститься підпис ОСОБА_3 , а також засвідчення нею прочитання тексту заповіту вголос у присутності нотаріуса.

При цьому, суд критично ставиться до показань свідків, оскільки з матеріалів цивільної справи встановлено, що свідок ОСОБА_10 особисто зверталася до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому вона є особою заінтересованою у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним. Тому суд не приймає їх до уваги. Свідок ОСОБА_11 не підтвердив своїми показаннями наявність у померлої стану, який би міг їй заважати сприймати оточуючі події та не усвідомлювати значення своїх дій та їх наслідки.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним слід відмовити, оскільки позивачем не доведено обставини перебування ОСОБА_3 в момент складання заповіту від 05 вересня 2019 року у стані, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

З урахуванням того, що позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір, понесений позивачем, слід віднести за її рахунок.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1257 ЦК України, ст.ст. 76-81, ч. 1 ст. 141, ст.ст. 263, 264, ч.ч. 1-7 ст. 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ), третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Тетяна Миколаївна (місцезнаходження за адресою: 49128, м. Дніпро, вул. Велика Діївська, буд. 32, прим. 570) про визнання заповіту недійсним відмовити.

Судові витрати у справі віднести за рахунок ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ).

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: