Справа № 128/1771/24
Провадження № 22-ц/801/1601/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 рокуСправа № 128/1771/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу №128/1771/24 за матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до прокурора Вінницької окружної прокуратури Посвалюка Я.І., Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 11 червня 2024 року про повернення позовної заяви, яку постановила суддя Васильєва Т.Ю. в Вінницькому районному суді Вінницької області,

в с т а н о в и в:

В травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до прокурора Вінницької окружної прокуратури Посвалюка Я.І., Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 03 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з наданням позивачу п`ятиденного строку з дня отримання цієї ухвали для усунення її недоліків.

Залишаючи без руху позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява на двох аркушах не підшита та не скріплена підписом в кінці тексту позовної заяви, а містить лише підпис на першому аркуші позовної заяви, у верхньому лівому куті, що не дає можливості встановити її прочитання позивачем в повному обсязі та підтримання ним вказаних позовних вимог, які викладені на другому аркуші позовної заяви. Посилаючись на пункту 5.22 Національного стандарту України Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2020) суд зазначив, що наявний запис у лівому верхньому куті титульної сторінки позовної заяви за своєю суттю є візуванням документів, а не їх підписанням.

Крім того, пред`являючи позов до прокурора Вінницької окружної прокуратури позивач взагалі не обґрунтовує підстав пред`явлення позову до вказаного ним прокурора чи Вінницької окружної прокуратури, як державного органу, що не відповідає п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. Також, що в позовній заяві позивач посилається на додатки до позовної заяви «2», «3», «4», «5» однак, зазначені додатки відсутні.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 11 червня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 на підставі частини третьої статті 185 ЦПК України визнано неподаною та повернуто позивачу.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивач не виконав вимоги ухвали про залишення позову без руху.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною, постановлену з порушенням норми процесуального права, не дотримано право позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст.55 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Таким чином, просив ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 11 червня 2024 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Враховуючи особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ, справа розглядається в апеляційній інстанції без повідомлення її учасників, оскільки відповідно до ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали про повернення заяви, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

Постановляючи ухвалу від 11 червня 2024 року про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що фактично, подана заява «щодо виконання ухвали від 03 травня 2024 року» є такою, якою позивач виклав свою незгоду з постановленою судом ухвалою та не усунув вищевказані недоліки позовної заяви за відсутності об`єктивних перешкод їх усунути, оскільки суд взагалі не надає оцінки доказам в даній справі та їх достатність для її вирішення, а звертає увагу на необхідність зазначити які саме вимоги заявлені до відповідача прокурора Вінницької окружної прокуратури Посвалюка Я.І. та підстави їх заявлення, що позивачем не зазначено взагалі, та суд не вимагає від позивача надання копій доказів в справі в засвідченому порядку, як на це вказує позивач, а звертає увагу, що позивачем зазначено про надання суду як додатки до позовної заяви доказів, на які він посилається, але таких доказів не надано ні при зверненні до суду з позовом, ні на усунення недоліків позовної заяви.

Апеляційний суд вважає, що такий висновок суду першої інстанції є передчасним з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).

За змістом п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Так у справі «Relief v France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Отже, повертаючи позовну заяву позивача до вирішення питання про відкриття провадження у справі, суд обмежив його право на доступ до правосуддя.

У позовній заяві від 01 травня 2024 року, в подальшому в поданій заяві на усунення недоліків позивач виклав за своїм розумінням обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини.

В даному випадку, ОСОБА_1 реалізуючи своє право на захист звернувся до суду із вказаним позовом. Відмінність бачення суду щодо обрання способу захисту та вимог, викладених у позові, не може бути підставою для повернення позовної заяви.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої вказаної статті).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду зокрема від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно роз`яснень пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 760/26376/19 (провадження № 61-5037 св20) зазначив, що «ненадання відповідних доказів, які вимагає суд на стадії відкриття провадження у справі, не може бути підставою для повернення позовної заяви позивачу, оскільки останній звернувся до суду за захистом прав та надав відповідні докази, які вважав за потрібне для підтвердження своїх вимог та які вважав достатніми, указане повинно вирішуватися при ухваленні судового рішення по суті».

На стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 (провадження № 61-2192св20).

При цьому вимоги пункту 5.22 Національного стандарту України «Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації «Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163-2020), затвердженого наказом Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 01 липня 2020 року № 144, на процесуальні документи не поширюється.

Вимоги до процесуальних документів визначає процесуальний закон, а не цей Національний стандарт України, який поширюється лише на організаційно-розпорядчі документи. Такі висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 04 липня 2023 року (пункт 65) в справі № 233/4365/18.

Відтак, апеляційний суд вважає, що повернення позовної заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.379 ЦПК України є підстави для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 11 червня 2024 року про повернення позовної заяви скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 липня 2024 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.