Провадження № 2/755/3134/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Бовкун М.В.

за участі

представника позивача - Чвир О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест Плюс», Київська міська рада, Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест-буд-інжиніринг», про визнання частково недійсним іпотечного договору,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 , через свого представника - адвоката Чвир О.М., звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» (далі - АТ «Піреус Банк МКБ»), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест Плюс» (далі - ТОВ «Еверест Плюс»), Київська міська рада, Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест-буд-інжиніринг» (далі - ТОВ «Еверест-буд-інжиніринг»), про визнання частково недійсним іпотечного договору.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що між ОСОБА_2 та ТОВ «Еверест Плюс» укладено договір купівлі-продажу майнових прав від 15 серпня 2013 року № 526/ЕМ, об`єкт нерухомості - квартира, будівельний № НОМЕР_2, однокімнатна, загальна площа 40,06 кв. м, поверх 8, секція 3, будівельна адреса: АДРЕСА_1 , проектна адреса:

АДРЕСА_2 , земельна ділянка з кадастровим номером :66:248:00025. Додатковою угодою від 13 травня 2014 року до договору від 15 серпня 2013 року № 526/ЕМ замінено сторону продавця у зобов`язанні на ТОВ «Еверест-буд-інжиніринг». Позивачем сплачено загальну вартість майнових прав у сумі 280 420,00 грн. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва по справі від 01 березня 2023 року № 755/590/23 за ОСОБА_2 визнано майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, а саме: однокімнатну квартиру

АДРЕСА_3 , проектна адреса:

АДРЕСА_2 , земельна ділянка з кадастровим номером :66:248:00025.

Позивач зазначає, що майнові права на вказану квартиру перебувають в іпотеці АТ «Піреус Банк МКБ» на підставі договору від 21 березня 2013 року № 161, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. При цьому, строк дії договору оренди земельної ділянки з кадастровим № :66:248:00025 від 12 грудня 2005 року припинено 11 квітня

2011 року, тобто до укладення договору іпотеки. Згоди на укладення договору іпотеки з передачею майнових прав на земельну ділянку з кадастровим номером :66:248:00025 ТОВ «Еверест плюс» від Київської міської ради не отримувало. Водночас, у спірному договорі іпотеки міститься посилання на Дозвіл на виконання будівельних робіт від 13 грудня 2007 року № 2871-Дн/С, термін дії якого закінчився 20 грудня 2010 року.

У зв`язку з цим вважає, що спірний іпотечний договір має бути визнаний недійсним.

При цьому, позивач зазначає, що не була повідомлена про обтяження майнових прав іпотекою, договір купівлі-продажу майнових прав від 15 серпня 2013 року № 526/ЕМ не містив відповідного пункту.

Також, шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим № :66:248:00025 сформовано 4 земельні ділянки, при цьому земельній ділянці, на якій знаходиться житловий комплекс, присвоєно кадастровий № :66:248:00029.

На цій підставі просила визнати недійсним договір іпотеки від 21 березня 2013 року № 161, укладений між АТ «Піреус Банк МКБ» та ТОВ «Еверест плюс», та припинити іпотеку однокімнатної квартири

АДРЕСА_3 , проектна адреса: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці з кадастровим номером :66:248:00029.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04 січня 2024 року справу передано для розгляду до Дніпровського районного суду міста Києва за підсудністю.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 березня 2024 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 02 квітня 2024 року на 12-00 год., витребувано у АТ «Піреус Банк МКБ» 1) належним чином завірені копії примірнику договору іпотеки; 2) належним чином завірену копію примірнику договору (кредитування тощо) в забезпечення якого було укладено іпотечний договір; 3) інформацію чи здійснювалося переоформлення майнових прав

1-кімнатної квартири з будівельним номером АДРЕСА_3 (будівельна адреса; АДРЕСА_2 на АТ «Піреус Банк МКБ», якщо наявне таке іпотечне застереження в договорі.

21 березня 2024 року представником відповідача АТ «Піреус Банк МКБ» - адвокатом Архиповець Ю.В., подано відзив на позовну заяву та надано копії витребуваних документів (повторно поштою - 26 березня 2024 року). У відзиві представник відповідача зазначив, що АТ «Піреус Банк МКБ» проти позовних вимог заперечує з огляду на таке.

21 березня 2013 року між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ТОВ «Еверест Плюс» укладено спірний договір іпотеки. Також 14 червня 2013 року між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ТОВ «Еверест Плюс» укладено Договір № 2 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д., зареєстровано у реєстрі за

№ 510, відповідно до якого сторони дійшли згоди доповнити спірний договір іпотеки в тому числі підпунктом 2.1.1.127 наступного змісту: «2.1.1.127 1-кімнатна квартира з будівельним номером НОМЕР_2 на 8 поверсі секції 3 об`єкта будівництва, загальною площею 40,06 кв. м, згідно Додатку № 1 типу 1Б1», а також підпунктом 2.2.127 наступного змісту: «2.2.127 вартість квартири АДРЕСА_4 , визначеної в

п.п. 2.1.1.127 цього Договору складає 277 590,00 грн, в тому числі ПДВ.». Обтяження нерухомого майна було зареєстровано вдень укладення Договору № 2, тобто 14 червня 2013 року.

Таким чином, додаткова угода від 14 червня 2013 року № 2 до Договору іпотеки була укладена до дати повної оплати вартості об`єкта інвестування (08 червня 2016 року) і до укладення Договору від 15 серпня 2013 року № 526/ЕМ. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину, тобто, на момент укладення оспорюваного договору іпотеки. Також позивач не надав доказів на підтвердження порушення вимог законодавства при укладенні спірного договору іпотеки між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ТОВ «Еверест Плюс».

У задоволенні позову просив відмовити.

02 квітня 2024 року у підготовче судове засідання представник АТ «Піреус Банк МКБ» не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі представника, треті особи у підготовче судове засідання не з`явилися. Підготовче судове засідання відкладено на 01 травня 2024 року на 14-00 год.

У підготовче засідання 01 травня 2024 року сторони не з`явилися, про дату час та місце судового засідання повідомлялися належним чином.

01 травня 2024 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Чвир О.М., подала заяву про розгляд справи без її участі, проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду не заперечувала.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання 04 червня 2024 року сторони не з`явилися, про дату час та місце судового засідання повідомлялися належним чином.

04 червня 2024 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Чвир О.М., подала заяву про відкладення судового засідання у зв`язку із неявкою відповідача.

04 червня 2024 року на електронну пошту суду від третьої особи - Київська міська рада, надійшов відзив на позовну заяву (повторно доставлено поштою 10 червня 2024 року, вхід. № 32784), у якій представник за довіреністю Теплюк В.В. вказала, що Київська міська рада позов визнає та просить ухвалити рішення згідно чинного законодавства.

В судовому засіданні 16 липня 2024 року представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, надала пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача АТ «Піреус Банк МКБ» у судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд справи за свою відсутність.

Представник третьої особи - Київська міська рада, у судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, просив справу розглядати без участі свого представника.

Представник третьої особи - ТОВ «Еверест Плюс», у судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, правом на подання пояснень по суті справи не скористався. Конверт з ухвалою суду про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками, що двічі направлявся за адресою місцезнаходження товариства, повернувся не врученим з відміткою «Укрпошти» про причини невручення - «за закінченням терміну зберігання»

Представник третьої особи - ТОВ «Еверест-буд-інжиніринг», в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Конверт з ухвалою суду про відкриття провадження та копією позовної заяви з додатками, що двічі направлявся за адресою місцезнаходження товариства, повернувся не врученим з відміткою «Укрпошти» про причини невручення - «за закінченням терміну зберігання».

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до таких висновків.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За приписами частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 5 цього Кодексу визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частина друга статті 16 ЦК України визначає основні способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких, зокрема, належать визнання права, підставою для застосування якого є невизнання чи оспорення належного особі права іншою особою або відсутність у особи документів, що засвідчують приналежність їй права.

Судом встановлено, що позивач звернулася з позовом у якому просить визнати недійсним договір іпотеки від 21 березня 2013 року № 161, укладений між АТ «Піреус Банк МКБ» та ТОВ «Еверест плюс», і, як наслідок, припинити іпотеку однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , проектна адреса: АДРЕСА_2 , на земельній ділянці з кадастровим номером :66:248:00029. Право на звернення із вказаним позовом обґрунтовує порушенням законодавства, власною необізнаністю про наявність обтяження та недобросовісною поведінкою продавця.

Підстави припинення іпотеки визначені статтею 17 Закону України від 05 червня

2003 року № 898 «Про іпотеку», зокрема, іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумцію правомірності правочину, а саме правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених Цивільним кодексом України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При вирішенні спору про визнання правочинів недійсними суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог має зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Крім того, відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

При цьому, підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності ) має існувати в момент вчинення правочину (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2020 року у справі

№ 522/25151/14- ц)

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Отже, відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що:

«31.4. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

31.5. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2022 року по справі № 125/2157/19 зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

Отже гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

А тому, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 зазначено, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину ) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

Судом також встановлено, що рішенням Київської міської ради Х сесії ІV скликання від

14 липня 2005 року № 729/3304 передано ТОВ «Еверест Плюс», за умови виконання пункту 4 цього рішення, в короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку площею 5,52 га для будівництва комплексу житлових будинків з вбудованими-прибудованим приміщеннями та підземними автостоянками на вулиці Лохвицькій у Дніпровському районі міста Києва за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови.

12 грудня 2005 року між Київською міською радою (орендодавець) та ТОВ «Еверест Плюс» (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріально контори Петровою Т.М., зареєстрований в реєстрі за

№ 176522. Договір зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про що зроблено запис від 11 квітня 2006 року № 66-6-00341. Згідно пункту 1.1 договору орендодавець, на підставі рішення Київської міської ради від 14 липня 2005 року № 729/3304, за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) Земельну ділянку визначену цим договором. Пунктом 2.1 договору оренди визначено, що об`єктом оренди є земельна ділянка з наступним характеристиками: місце розташування - вул. Лохвицька у Дніпровському районі міста Києва, розмір - 54709 кв. м, цільове призначення - для будівництва комплексу житлових будинків з вбудованими-прибудованим приміщеннями та підземними автостоянками, кадастровий номер - :66:248:0025. Строк дії договору - на 5 (п`ять) років (пункт 3.1) Право на оренду земельної ділянки виникає після державної реєстрації договору.

21 березня 2013 року між ПАТ «Піреус банк МКБ» (банк) та ТОВ «Еверест Плюс» (позичальник) укладено кредитний договір № WCLoan/06419 (далі - кредитний договір від

21 березня 2013 року № WCLoan/06419), відповідно до пункту 1.1 якого, за умови виконання вимог пункту 4.1 цього договору, банк відкриває позичальнику невідновлювальну відкличну кредитну лінію з максимальним лімітом 90 767 273,00 грн на строк з 21 березня 2013 року по 31 липня 2015 року включно у порядку та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов`язується використати кредит за цільовим призначенням згідно цього договору, своєчасно та в повному обсязі повернути кредит банку та сплачувати нараховані за користування кредитом проценти, своєчасно, у строки, визначені цим договором, та належним чином виконувати свої зобов`язання за цим договором.

Згідно пункту 1.5 кредитного договору від 21 березня 2013 року № WCLoan/06419, в якості забезпечення виконання власних зобов`язань за цим Договором, позичальник зобов`язаний передати, забезпечити надання та/або передачу третіми особами в забезпечення Банку за цим Договором майна (в тому числі, але не виключно нерухоме майно, рухоме майно, майнові права (права вимоги) тощо) шляхом укладення договорів іпотеки, застави, інших пов`язаних з ними договорів та документів, та укладення договорів поруки, згідно переліку та у строки, зазначені в додатку № 1 до цього Договору (перелік забезпечення), що є його невід`ємною частиною. Кредит, наданий Банком, також може бути забезпечений іншим майном в порядку та на умова, передбачених документами забезпечення, які будуть укладені в період дії цього Договору, в якості забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за цим Договором, а також забезпечуються всім належним на праві власності Позичальнику майном і коштами, на які може бути звернено стягнення в порядку, встановленому законодавством України.

У додатку № 1 до кредитного договору від 21 березня 2013 року № WCLoan/06419 вміщено перелік забезпечення, що надається позичальником в рахунок забезпечення виконання своїх боргових зобов`язань перед Банком за кредитним договором від 21 березня 2013 року № WCLoan/06419, зокрема, в пункті 1 вказано поручителя/майнового поручителя - ТОВ «Еверест Плюс», АДРЕСА_2, м. Київ, предмет застави - іпотека першої черги майнових прав на житлову/нежитлову нерухомість (квартири, нежитлові приміщення), будівництво якої не завершено та яка стане власністю Позичальника після завершення її будівництва Об`єкта будівництва та належить Позичальнику, дата укладення договору забезпечення - не пізніше 30 квітня 2013 року.

У постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року по справі № 613/1436/17 вказано, що під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормативно-правових нормах.

Статтею 572 ЦК України встановлено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV (у редакції від

01 січня 2013 року) визначено, що іпотека це - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цю нерухомість (статті 3 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV).

Відповідно до статті 5 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

Водночас, статтею 4 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV встановлено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Так, 21 березня 2013 року ПАТ «Піреус банк МКБ» (іпотекодержатель) та ТОВ «Еверест Плюс» (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу міста Києва Ковтуном Д.О., зареєстровано у реєстрі за № 161 (далі - договір іпотеки від 21 березня 2013 року).

Згідно пункту 1.1 Договору іпотеки від 21 березня 2013 року іпотекодавець в забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором від 21 березня 2013 року № WCLoan/06419, із всіма додатками, змінами та/або доповненнями, додатковим угодами, договорами про внесення змін та/або доповнень до нього, якщо такі є чи будуть, що укладений між іпотекодержателем, як кредитором, та іпотекодавцем, як позичальником, іменується «предмет іпотеки», а іпотекодержатель приймає його в іпотеку та набуває право одержати задоволення своїх вимог за рахунок Предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця.

Пунктом 2.1 договору іпотеки від 21 березня 2013 року визначено, що предметом іпотеки є: майнові права на квартири, опис яких наведений в пункті 2.1.1 цього Договору в будинку з будівельним номером № НОМЕР_1 комплексу житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземними автостоянками за адресою: вул. Лохвицька у Дніпровському районі міста Києва, будівництво яких не завершено. Нерухомість стане власністю Іпотекодавця після завершення її будівництва, проведення комплексу заходів по закінченню будівництва Об`єкта будівництва, прийняття його в експлуатацію та реєстрації права власності на нерухомість у встановленому законом порядку.

Підпунктом 2.1.1 сторони договору іпотеки від 21 березня 2013 року визначили перелік нерухомості, яка є додатком № 1 до цього договору, та її техніко-економічні показники.

Сторони вирішили, що для цілей договору термін «Нерухомість» означає одночасно як всі перелічені в п. 2.1.1 з підпунктами квартири, так і окремо будь-яку з перелічених в п. 2.1.1 квартир, а також будь-яку їх частину, виділену чи не виділену в натурі (підпункт 2.1.2.).

Згідно підпункту 2.1.3 будівництво об`єкту будівництва здійснюється на земельній ділянці розміром 54 709 кв. м, кадастровий номер № :66:248:0025.

Майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено належать Іпотекодавцю на підставі: 1) договору оренди земельної ділянки (розміром 54 709 кв. м, кадастровий номер

№ :66:248:0025, цільове призначення: будівництво комплексу житлових будинків з вбудованими-прибудованим приміщеннями та підземними автостоянками) від 12 грудня 2005 року, укладеного між Київською міською радою та Іпотекодавцем на підставі рішення Київської міської ради від 14 липня 2005 року № 729/3304, посвідченого державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріально контори Петровою Т.М., зареєстровано в реєстрі за № 176522; 2) позитивного висновку комплексної державної експертизи, виданого Київською міською філією «Київдержбудекспертиза»

08 жовтня 2008 року; 3) дозволу на виконання будівельних робіт від 13 грудня 2007 року № 2871-Дн/С; 4) листа Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві від 18 березня

2011 року № 7/26-1809/07.

Адреса розташування об`єкта будівництва є будівельною та може змінюватися після присвоєння об`єкту будівництва поштової адреси. Згідно листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 18 травня 2012 року № 2-11/26-2899/4 об`єкту будівництва рекомендовано надати таку поштову адресу: АДРЕСА_2 .

Іпотека за цим Договором поширюється на всі майнові права щодо нерухомості та її приналежності, що існують на момент укладення цього Договору та виникнуть у майбутньому.

При цьому, пунктом 2.8 договору іпотеки від 21 березня 2013 року сторони передбачили, що при зміні боржника за кредитним договором, іпотека за цим договором зберігається для нового боржника та н потребує внесення змін та доповнень до цього договору, якщо на інше не буде надана вимога Іпотекодержателя.

Також, пунктом 3.3.32 договору іпотеки від 21 березня 2013 року передбачено обов`язок іпотекодавця попередньо письмово повідомляти про існування іпотеки, створеної за цим договором, кожну третю особу, з якою Іпотекодавець має намір укласти будь-який правочин стосовно будь-якої частини предмета іпотеки, або відносно якої Іпотекодавець є чи стає будь-яким іншим чином зобов`язаним стосовно будь-якої частини предмета іпотеки.

Судом також встановлено, що 14 червня 2013 року між ПАТ «Піреус банк МКБ» (іпотекодержатель) та ТОВ «Еверест Плюс» (іпотекодавець) укладено Договір про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки, посвідченого 21 березня 2013 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 161 (далі - договір від 14 червня 2013 року). Вказаний договір посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д., зареєстрованого в реєстрі за № 510.

Зокрема, відповідно до пункту 1 договору від 14 червня 2013 року сторони дійшли згоди доповнити пункт 2.1.1 Статті ІІ «Предмет іпотеки» договору іпотеки від 21 березня 2013 року підпунктом 2.1.1.124, 2.1.1.125, 2.1.1.126, 2.1.1.127, 2.1.1.128 наступного змісту, зокрема: «2.1.1.127 1-кімнатна квартира з будівельним номером НОМЕР_2 на 8 поверсі секції 3 Об`єкта будівництва, загальною площею 40,06 кв. м., згідно додатку № 1 тип 1Б1».

Згідно із пунктом 3 договору від 14 червня 2013 року сторони дійшли згоди доповнити пункт 2.2 Статті ІІ «Предмет іпотеки» договору іпотеки від 21 березня 2013 року підпунктом 2.1.1.124, 2.1.1.125, 2.1.1.126, 2.1.1.127, 2.1.1.128 наступного змісту, зокрема: «2.1.1.127 вартість квартири АДРЕСА_4 , визначеної в пункті 2.1.1.127 цього Договору складає 277 590,56 грн, в тому числі ПДВ».

Також Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д.

14 червня 2013 року, у зв`язку з посвідченням договору 14 червня 2013 року, накладено заборону відчуження майнових прав на 1-кімнатну квартиру з будівельним номером НОМЕР_2 загальною площею 40,06 кв. м на 8 поверсі секції 3 Об`єкта будівництва - будинку з будівельним номером № НОМЕР_1 комплексу житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземними автостоянками за адресою: вул. Лохвицька у Дніпровському районі міста Києва, які належать ТОВ «Еверест Плюс», до виконання, припинення чи розірвання договору іпотеки. Зареєстровано у реєстрі за номером № 514.

Відповідні відомості про іпотеку внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки від 14 червня 2013 року, індексний номер - 4903907, номер запису про іпотеку

№ 1312017, дата державної реєстрації - 14 червня 2013 року, іпотекодержатель - ПАТ «Піреус Банк МКБ», іпотекодавець - ТОВ «Еверест Плюс».

Також, статтею 16 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV визначено особливості іпотеки об`єктів незавершеного будівництва.

Зокрема, Передача в іпотеку об`єктів незавершеного будівництва здійснюється шляхом передачі в іпотеку прав на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт незавершеного будівництва, об`єктів незавершеного будівництва та майнових прав на них.

Обтяження об`єкта незавершеного будівництва іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Після завершення будівництва будівля (споруда), житловий будинок або житлова квартира залишається предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору.

Відповідно до положення статей 2, 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Інвестори - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності (частина друга статті 5 Закону України «Про інвестиційну діяльність»).

15 серпня 2013 року між ТОВ «Еверест плюс» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 526/ЕМ (далі - договір №526/ЕМ).

Предметом даного договору, є Об`єкт капітального будівництва - Житловий комплекс «Флагман», що розташований на земельній ділянці у місті Києві по вулиці Лохвицькій в Дніпровському районі міста Києва, кадастровий номер земельної ділянки :66:248:0025, проектна адреса: АДРЕСА_2 , право на спорудження якого виникло у продавця на підставі рішення Київської міської ради X сесії IV скликання від 14 липня 2005 року за № 729/3304, а також дозволу на виконання будівельних робіт від 13 грудня 2007 року № 2871-Дн/С.

Згідно умов договору продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм ЦК України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж (пункт 2.1 договору № 526/ЕМ). Сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , з наступними характеристиками: об`єкт - квартира, будівельний номер № НОМЕР_2, кількість кімнат - 1, загальна площа - 40,06 кв. м, поверх - 8, секція - 3 (пункт 2.2. договору № 526/ЕМ).

Відповідно до пункту 3.1 договору № 526/ЕМ майнові права на об`єкт нерухомості за цим договором закріплюються за покупцем у момент видачі довідки про оплату 100 % майнових прав.

Згідно додаткової угоди від 13 травня 2014 року про заміну сторони у зобов`язанні до Договору купівлі-продажу майнових прав від 15 серпня 2013 року № 526/ЕМ, ТОВ «Еверест плюс» в Договорі купівлі-продажу майнових прав від 15 серпня 2013 року № 526/ЕМ замінено на ТОВ «Еверест-буд-інжиніринг», на що ОСОБА_2 надала згоду.

08 червня 2016 року ТОВ «Еверест-буд-інжиніринг» видало довідку № 438 про фінансування згідно Договору купівлі-продажу майнових прав від 15 серпня 2013 року № 526/ЕМ про те, що ОСОБА_2 , відповідно до умов Договору, сплатила продавцю грошові кошти у розмірі 280 420,00 грн, в тому числі ПДВ (20 %) - 46 736,67 грн, що складає 100 % вартості майнових прав на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , проектна адреса: АДРЕСА_2 , а продавець прийняв їх та після завершення будівництва гарантує передачу однокімнатної квартири за

АДРЕСА_4 загальною площею 40,06 кв. м на 8 поверсі 3 секції.

За змістом положень статей 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статею 179 Цивільного кодексу України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки

Відповідно до статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (стаття 3 Закону).

Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, оскільки об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент укладення Договору інвестування, а тому не може існувати й право власності на нього.

Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Так, заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва по справі № 755/590/23 від 01 березня 2023 року за ОСОБА_2 визнано майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, а саме: однокімнатну квартиру

АДРЕСА_5 ) на земельній ділянці під кадастровим № :66:248:0025.

Відповідно до статті 23 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV, у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі

№ 3-67/2019 (1457/19) за конституційною скаргою ОСОБА_4 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку», та зазначено, що «іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема, звернення стягнення на предмет іпотеки.

[…] Отже, положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину».

Таким чином, майнові права ОСОБА_2 , право на які визнано за рішенням суду, обтяжені іпотекою згідно Договору іпотеки від 21 березня 2013 року та договору від 14 червня

2013 року, та є дійсною для ОСОБА_2 в силу закону.

Таким чином, з матеріалів справи встановлено, що спірний договір іпотеки було укладено між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ТОВ «Еверест плюс» 21 березня 2013 року, договір про внесення змін і доповнень до Договору іпотеки від 21 березня 2013 року, на підставі якого накладено обтяження майнових прав на квартиру

АДРЕСА_5 ), укладено 14 червня 2013 року та вчинено відповідні реєстраційні дії.

На момент укладення вказаних договорів ОСОБА_2 майнових прав на об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_3 (проектна адреса:

АДРЕСА_2 ), не мала. Відповідний договір купівлі-продажу укладено лише

15 серпня 2013 року, умови якого позивачем виконано 08 червня 2016 року, майнові права за позивачем визнано за рішенням суду 01 березня 2023 року.

Тобто, ОСОБА_2 не була стороною договору іпотеки від 21 березня 2013 року на момент його укладення. В чому полягало порушення її суб`єктивного цивільного права чи інтересу в момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_2 не зазначає, що свідчить про відсутність порушення її суб`єктивного цивільного права чи інтересу на момент укладення оспорюваного договору іпотеки.

Викладене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 червня 2021 року по справі № 761/12692/17.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Окремо суд звертає увагу позивача на таке.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання правочину недійсним у загальному розумінні, суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню (сторонами справи мають бути всі сторони правочину), та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав.

Згідно статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).

Згідно позиції Верховного Суду у справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (постанова Верховного Суду від

22 вересня 2022 року по справі № 125/2157/19, від 30 липня 2020 року в справі № 670/23/18, від

27 січня 2021 року у справі № 463/1540/14- ц від 07 жовтня 2020 року в справі № 705/3876/18, від

19 серпня 2020 року в справі № 639/6295/16-ц, від 14 липня 2020 року в справі № 686/23977/18, від

08 липня 2020 року в справі № 612/808/18.

У справі, що розглядається, сторонами договору іпотеки від 21 березня 2013 року є ПАТ «Піреус банк МКБ» (іпотекодержатель) та ТОВ «Еверест Плюс» (іпотекодавець). Позов пред`явлено ОСОБА_2 до АТ «Піреус банк МКБ». При цьому, ТОВ «Еверест Плюс» або ж його правонаступник ТОВ «Еверест Буд Інжинірінг», є третіми особами, а не співвідповідачами. Позивач клопотань про залучення ТОВ «Еверест Плюс» або ж його правонаступник ТОВ «Еверест-Буд-Інжинірінг» співвідповідачем не заявив. Оскільки позивач пред`явив позов лише до однієї сторони договору, а інша сторона договору є третьою особою, то відсутні підстави для задоволення позову внаслідок неналежного складу відповідачів.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Керуючись статтями 203, 215 ЦК України, Законом України «Про інвестиційну діяльність», Законом України «Про іпотеку», статтями 12, 13, 51, 133, 141, 259, 263, 264-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест Плюс», Київська міська рада, Товариство з обмеженою відповідальністю «Еверест-буд-інжиніринг», про визнання частково недійсним іпотечного договору, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 25 липня 2024 року.

Суддя О.О. Хромова