Номер провадження: 22-ц/813/699/24
Справа № 495/8413/21
Головуючий у першій інстанції Анісімова Н. Д.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання біржового договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Анісімової Н.Д. 09 листопада 2021 року у м. Білгород-Дністровський Одеської області, -

встановила:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_2 про визнання біржового договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності, у якому просив суд:

- визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1482/Б, укладений 02.04.1998 року на Одеській товарній біржі, згідно якого ОСОБА_1 купив, а ОСОБА_2 продав 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 .

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 02.04.1998 року було укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна за № 1482/Б, зареєстрований на Одеській товарній біржі в Журналі реєстрації біржових правочинів.

Згідно із вказаним договором купівлі-продажу, позивач придбав у відповідача 1/2 частину житлового будинку, який в цілому складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 70,4 кв.м., житловою площею 51,9 кв.м., літньої кухні літ. «Б», «В», сараїв літ. «Г», «Д», споруд - №1-4, що розташований на земельній ділянці 600 кв.м., яка зареєстрована рішенням виконкому № 694 від 07.10.1977 року, по АДРЕСА_1 .

На момент продажу зазначена 1/2 частина житлового будинку належала відповідачу на підставі договору дарування №1-4525 від 01.12.1994 року, посвідченого Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою.

Також ОСОБА_1 вказував, що у відповідності до реєстраційного посвідчення від 06.04.1998 року №2168 та до технічного паспорту на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , інвентарний номер № 2501, реєстровий № 32-2168 - позивач є власником зазначеної 1/2 частини житлового будинку, про що свідчить відповідний штамп і реєстраційний запис Білгород-Дністровського МБТІ про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на вказане нерухоме майно.

Проте, вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1482/Б від 02.04.1998 року не був посвідчений нотаріально, що перешкоджає позивачу у повній мірі реалізувати права власника стосовно розпорядження своїм майном.

На теперішній час, у зв`язку із зміною законодавства. ОСОБА_1 позбавлений можливості розпоряджатись своїм майном як власник, та здійснити нотаріальне посвідчення договору № 1482/Б від 02.04.1998 року, у зв`язку із чим останній був змушений звернутися до суду за вирішенням даного питання у судовому порядку.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.11.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при вчиненні договору купівлі-продажу житлового будинку дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, тощо. Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволеній чинним законодавством України на момент його вчинення. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, у суду були правові підстави для визнання договору № 1482/Б від 02.04.1998 року дійсним

Сторони про розгляд справи на 18.06.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності факту нотаріального посвідчення правочину.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду необґрунтованим, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.04.1998 року між ОСОБА_1 з однієї сторони, та відповідачем ОСОБА_2 , з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна за № 1482/Б, зареєстрований на Одеській товарній біржі в Журналі реєстрації біржових правочинів.

Згідно зі вказаним договором купівлі-продажу, позивач придбав у відповідача 1/2 частину житлового будинку, який в цілому складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 70,4 кв.м., житловою площею 51,9 кв.м., літньої кухні літ. «Б», «В», сараїв літ. «Г», «Д», споруд - №1-4, що розташований на земельній ділянці 600 кв.м., яка зареєстрована рішенням виконкому №694 від 07.10.1977 р., по АДРЕСА_1 .

На момент продажу зазначена 1/2 частина житлового будинку належала відповідачу на підставі договору дарування №1-4525 від 01.12.1994 року, посвідченого Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою.

У наступному, ОСОБА_1 звернувся до КП «МБТІ» для реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна № 1481/Б від 02.04.1998 року, який був зареєстрований у реєстровій книзі №32 за реєстром №2168 від 06.04.1998 року, та ОСОБА_1 було видано реєстраційне посвідчення на праві приватної власності, технічний паспорт на житловий будинок.

ОСОБА_1 посилається на те, що на теперішній час, у зв`язку зі зміною законодавства, він позбавлений можливості розпоряджатись своїм майном як власник, та здійснити нотаріальне посвідчення договору № 1482/Б від 02.04.1998 року, в зв`язку із чим позивач змушений був звернутися до суду за вирішенням даного питання у судовому порядку.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року, договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Тобто, у ЦК УРСР 1963 року встановлена вимога щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу тільки жилих будинків. Щодо інших об`єктів нерухомого майна така вимога відсутня.

Відповідно до законодавства, що діяло на момент укладення Договору купівлі-продажу № 1482/Б від 02.04.1998 року, такий вид договору не мав бути нотаріально засвідченим.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах).

Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючій на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

У такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах технічної інвентаризації, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості.

При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало.

У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу вищезазначеної будівлі, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст. 15 цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі.

Частиною 2 ст. 47 ЦК Української РСР передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулось повне або часткове виконання договору.

Відповідно до ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

В силу ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Статтею 650 ЦК України визначено, що особливості укладення договорів на біржах встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

На підставі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти користуватися та розпоряджатися майном.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

На підставі ст. 319 ЦК України, право власності складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку (ст.16 Цивільного Кодексу України).

На підставі вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема із правочинів.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить до висновку, що оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», то суд вважає, що є підстави для визнання дійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1482/Б, укладений 02.04.1998 року на Одеській товарній біржі, згідно якого ОСОБА_1 купив, а ОСОБА_2 продав 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 .

Тобто, на підставі вказаного договору у позивача виникло право власності на об`єкт нерухомого майна, і таке право не оспорюється будь-якою особою.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003).

Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України.

Колегія суддів, встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, доходить висновку про обґрунтованість заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, та наявність правових підстав для їх задоволення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не з`ясував обставини справи що, відповідно, призвело до неправильного її вирішення, у зв`язку із чим заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.11.2021 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

Однак, у даному випадку, у позовній заяві ОСОБА_1 зазначено, що він просить не стягувати з відповідача жодних судових витрат, та покласти їх на позивача.

У зв`язку із викладеним, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з ОСОБА_2 понесених апелянтом судових витрат у справі за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст..ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 листопада 2021 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання біржового договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1482/Б, укладений 02 квітня 1998 року на Одеській товарній біржі, згідно якого ОСОБА_1 купив, а ОСОБА_2 продав 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 05 липня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе