П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2024 року м. Київ

Справа № 361/2845/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/5566/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Бевзи А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Сердинського В.С. 12 вересня 2023 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В

У квітні 2023 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив:

визнати незаконним та скасувати наказ №34/п від 08 квітня 2022 року Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» про звільнення позивача з посади машиніста підіймальних машин підземного дільниці з ремонту та експлуатації стаціонарного устаткування Відокремленого підрозділу;

поновити позивача на посаді машиніста підіймальних машин підземного дільниці з ремонту та експлуатації стаціонарного устаткування Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» з дати звільнення;

стягнути із Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 31 березня 2022 року по 05 квітня 2023 року у розмірі 175109, 35 грн;

стягнути із Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 31 березня 2022 року по 12 вересня 2023 року;

стягнути із Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10000, 00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 28 серпня 2006 року він працював на посаді машиніста підіймальних машин підземного ділянці з ремонту та експлуатації стаціонарного устаткування Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля».

Наказом від 08 квітня 2022 року №34/п його (позивача) було звільнено з роботи з 31 березня 2022 року за прогули без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Також цим же наказом його позбавлено винагороди за вислугу років та 100% премії за березень 2022 року. Суму донарахованого ЄСВ згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про ЄСВ» №2464-VI від 08 липня 2010 року у відшкодування витрат підприємству утримано із заробітної плати. Підстава: - п.6 «Положення про преміювання» додаток №11 до Колективного договору та розділ ІІІ пункт 3 Колективного договору від 17 травня 2019 року; акт комісії; доповідна старшого інспектора з трудової дисципліни.

Вказував на те, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв'язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, в Україні було введено воєнний стан.

Звертав увагу на те, що з 07 березня 2022 року по 31 березня 2022 року він перебував у відпустці без збереження заробітної плати.

Так, 15 березня 2022 року він приїхав до свого сина ОСОБА_2 , який у цей час проживав у місті Вишневе Київської області та у зв`язку з активними бойовими діями на території Київської області останні не могли виїхати з міста. Разом з цим, у зв`язку із активізуванням бойових дій і у Донецькій та Луганській областях офіційною владою України було не рекомендовано повертатися до населених пунктів, у напрямку яких ведеться наступ, особливо у східних областях України.

Зауважував, що він неодноразово телефонував до виконуючого обов`язків начальника дільниці РЕСУ ОСОБА_7 та пропонував написати заяву на звільнення, однак останній запевняв, що все у порядку і вони розуміють ситуацію. Відтак, оскільки заробітна плата не надходила, він вважав, що йому подовжили відпустку без збереження заробітної плати.

З 25 квітня 2022 року його було взято на облік у місті Бровари як внутрішньо переміщену особу.

Однак, у лютому 2023 року позивачу стало відомо, що його було звільнено з Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля».

У відповіді на адвокатський запит від 06 березня 2023 року Відокремлений підрозділ «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» направив копію наказу від 08 квітня 2022 року №34/п.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 до Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ №34/п від 08 квітня 2022 року Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з посади машиніста підіймальних машин підземного дільниці з ремонту та експлуатації стаціонарного устаткування Відокремленого підрозділу.

Поновлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посаді машиніста підіймальних машин підземного дільниці з ремонту та експлуатації стаціонарного устаткування Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» з дати звільнення.

Стягнуто із Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 31 березня 2022 року по 05 квітня 2023 року у розмірі 175109, 35 грн.

Стягнуто із Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 06 квітня 2023 року по 12 вересня 2023 року у розмірі 75330, 32 грн.

Стягнуто із Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження прогулу позивача без поважних причин, у зв`язку з чим дійшов висновку про незаконне звільнення ОСОБА_1 .

Оскільки вказані вимоги підлягають задоволенню, то суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06 квітня 2023 року по 12 вересня 2023 року також підлягають задоволенню.

Щодо доводів відповідача про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду із зазначеним позовом, суд першої інстанції визнав їх неприйнятними, оскільки копія наказу про звільнення за прогули без поважних причин та трудова книжка ОСОБА_1 вручена не була.

Також суд вказав на те, що оскільки відповідачем порушено трудове законодавство, враховуючи характер, тривалість та наслідки порушення, принцип розумності, виваженості та справедливості суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 5000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Додатковим рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2023 року стягнуто з Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» на користь держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 2684,00 грн.

Не погодилось із зазначеним судовим рішенням ДП «Селидіввугілля», заступником директора з правових питань подано апеляційну скаргу, в якій вона зазначає про незаконність рішення як такого, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи. Вказує на те, що позивач звернувся до суду із позовом через 7 місяців 5 днів після одержання Наказу №34/п від 08 квітня 2022 року «Про звільнення за прогули без поважних причин», який ним було одержано 31 серпня 2022 року. Зазначає, що позивач особисто звернувся 31 серпня 2022 року із заявою про видачу йому копії наказу для звернення в судові органи. Того ж дня йому було видано наказ, однак розписатися про ознайомлення з наказом позивач відмовився, про цей факт відповідачем було складено акт відмови від підпису про отримання та ознайомлення з наказом. Вказане вище, свідчить про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з питанням визнання незаконним та скасування наказу з усіма правовими наслідками в результаті цього, який передбачений ст. 233 КЗпП.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує на те, що а ні заява про надання копії наказу про звільнення, а ні Акт відмови від підпису про отримання та ознайомлення з наказом про звільнення за прогули без поважних причин ОСОБА_1 не відповідають вимогам ст. 78 ЦПК України, оскільки одержані з порушенням порядку встановленого законом.

Вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку доказам наявним у матеріалах справи та дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. На підставі викладеного, просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Шевченко К.М. заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, вказавши, що воно вже виконано відповідачем. Проте після оголошення перерви в судове засідання не з`явилась, направши заяву про розгляд справи у її відсутність.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Тому керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе завершити розгляд справи у відсутність представників сторін.

В порядку ч.ч.4,5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 28 серпня 2006 року перебував у трудових відносинах з Відокремленим підрозділом «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» на посаді машиніста підіймальних машин підземного ділянці з ремонту та експлуатації стаціонарного устаткування, що підтверджується копією його трудової книжки /а.с.16-18/.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Відокремлений підрозділ «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» є юридичною особою має місце знаходження: Донецька область, м. Селідове, м. Гірник /а.с.19/.

Наказом від 08 квітня 2022 року №34/п ОСОБА_1 звільнено з роботи з 31 березня 2022 року за прогули без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позбавлено ОСОБА_1 винагороди за вислугу років та 100% премії за березень 2022 року. Суму донарахованого ЄСВ згідно з ч. 5 ст. 8 Закону України «Про ЄСВ» №2464-VI від 08 липня 2010 року у відшкодування витрат підприємству утримано із заробітної плати. Підстава: - п.6 «Положення про преміювання» додаток №11 до Колективного договору та розділ ІІІ пункт 3 Колективного договору від 17 травня 2019 року; акт комісії; доповідна старшого інспектора з трудової дисципліни /а.с.22/.

На підтвердження обставин здійснення позивачем прогулу відповідачем складений акт без номеру і дати, але засвідчений начальником відділу по роботі з персоналом та забезпечення документообігу ОСОБА_4 03 березня 2023 року, в якому вказано про відсутність ОСОБА_1 на роботі з 01 квітня 2022 року /а.с.23/.

Також матеріали справи містять копію доповідної старшого інспектора по трудовій дисципліні ОСОБА_5 від 07 квітня 2022 року про те, що ОСОБА_6 не працює з 01 квітня 2022 року /а.с.24/.

31 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до відповідача, в якій він просив видати йому копію наказу про звільнення № 34П від 08 квітня 2022 року для звернення в судові органи /а.с.54/.

Також 31 серпня 2022 року відповідачем був складений Акт відмови від підпису про отримання та ознайомлення з наказом про звільнення за прогули без поважних причин ОСОБА_1 /а.с.53/.

22 вересня 2022 року на ім'я директора Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» позивачем подано заяву, в якій вказано, що причиною відсутності його на роботі була неможливість доїхати до роботи, що мав впевненість про своє перебування у відпустці без збереження заробітної плати, що ніхто не вимагав від нього пояснень щодо причин відсутності і не попереджав про звільнення. Тому просив поновити його на роботі та звільнити у зв`язку з виходом на пенсію /а.с.25,52/.

З виписки по картковому рахунку відкритого на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що зарахування заробітної плати здійснювалось у травні 2022 року із зазначенням про виплату за березень 2022 року, у червні та липні 2022 року із зазначенням про виплату за квітень 2022 року /а.с.27-28/. Аналогічні дані містяться у довідці Пенсійного фонду України /а.с.29/.

17 лютого 2023 року представником ОСОБА_1 - адвокатом Шевченко К.М. був здійснений адвокатський запит до Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» з вимогою надати, зокрема, наказ про звільнення ОСОБА_1 , копії актів проведених службових розслідувань відносно ОСОБА_1 та матеріалів на підставі яких таке розслідування було проведено /а.с.68-70/.

Відокремленим підрозділом «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» листом від 03 березня 2023 року надано відповідь на адвокатський запит, в якому вказано, що після оформлення в установленому порядку заяви на відпустку без збереження заробітної плати з 07 березня 2022 року по 31 березня 2022 року, ОСОБА_1 не з`явився на роботу 01 квітня 2022 року, не повідомив причини відсутності і не надав документів, а тому ОСОБА_1 був звільнений 31 березня 2022 року за прогули без поважних причин. У додатку надані копії: наказу № 34/п від 08 квітня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 , акту начальника дільниці про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 , доповідної записки старшого інспектора з трудової дисципліни про відсутність ОСОБА_1 на роботі згідно до затвердженого графіку. Вказаний лист був одержаний представником позивача на електронну пошту 06 березня 2023 року /а.с.20-21/.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року №3933-XII (далі Конвенція). Згідно із статтею 4 Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом статті 4 цієї Конвенції тягар доведення законності підстави для звільнення лежить на роботодавцеві.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 2 ст.2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

В порядку визначеному ч.1 ст. 21 КзпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк.

Виходячи з положень п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору може бути, зокрема,ініціатива роботодавця (статті 40, 41)

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (ч. 1 ст.147 КЗпП).

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Положеннями ст. 231 КЗпП України визначено, що у місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами працівника чи роботодавця, коли вони не згодні з рішенням комісії по трудових спорах підприємства, установи, організації (підрозділу).

Положеннями п.2 ч.1 ст. 232 КЗпП України також визначено, що безпосередньо в місцевих загальних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Прикінцевими положеннями КЗпП України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Положення ч. 1 Прикінцевих та перехідних положень були введенні згідно із Законом № 540-IX від 30 березня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року було скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв'язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24лютого 2022 року, строк дії якого було у подальшому продовжено і діє на час розгляду цієї справи.

Відповідно до ч.1 ст. 5 до Закону України від 15 березня 2022 року №2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

В порядку ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Верховний Суд України у постанові від 13 вересня 2017 року у справі №761/30967/15-ц вказав на те, що прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова).

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 572/2944/16-ц зазначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2 частини першої статті 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності.

Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника».

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 459/2618/17 також вказано на те, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

У постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 536/1755/20 роз`яснено, що поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. При цьому власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі у день звільнення. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі здійснюється виходячи з конкретних обставин та наданих сторонами доказів. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 зазначено, що визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

У Постанові Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17 звернуто увагу на те, що пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2023 року у справі № 639/2672/22

В апеляційній скарзі першим питанням, яке порушується відповідачем є питання додержання позивачем строків звернення до суду визначених положеннями ст.233 КЗпП України.

З наведених обставин справи вбачається, що наказ про звільнення позивача датований відповідачем 08 квітня 2022 року. Матеріали справи не містять даних про направлення позивачу копії наказу відповідачем одразу після його видання будь-якими засобами. Обставини 31 серпня 2022 року є досить суперечливими, оскільки з одного боку позивач звертається до відповідача із заявою про видачу йому копії наказу про звільнення, а з іншого відповідач актом фіксує його відмову від цієї дії. А отже достовірними даними про дату одержання позивачем копії наказу про звільнення слід визнати надання її відповідачем на адвокатський запит представника позивача листом від 03 березня 2023 року, який було направлено електронною поштою і отримано 06 березня 2023 року. Датою звернення позивача до суду з позовом, згідно з даними поштового відділення є 05 квітня 2023 року. А отже визначений законом строком не є порушеним позивачем, так як початком його перебігу визначено день вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Крім того, виходячи з положень п. 1 прикінцевих положень КЗпП України строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжувались на строк дії такого карантину, який був скасований з 30 червня 2023 року. А тому апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення позивачем строків звернення до суду з позовом є безпідставними, і в цій справі відсутні підстави для застосування наслідків його пропуску.

Вирішуючи спірні правовідносини по суті, судом встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах на умовах безстроковості з 28 серпня 2006 року, позивач займав посаду машиніста підіймальних машин підземного ділянці з ремонту та експлуатації стаціонарного устаткування.

Сторонами визнано оформлення в установленому порядку відпустки позивача без збереження заробітної плати з 07 березня 2022 року по 31 березня 2022 року, про це відповідачем вказано в листі від 03 березня 2022 року. Таким чином 31 березня 2022 року є останнім днем відпустки позивача, у якій він перебував за погодженням з відповідачем.

Наказ про звільнення позивача був виданий 08 квітня 2022 року, але в ньому визначено про звільнення позивача з роботи з 31 березня 2022 року за прогули без поважних причин.

На підтвердження обставин здійснення позивачем прогулу відповідачем складений акт без номеру і дати, але засвідчений датою 03 березня 2023 року, в якому вказано про відсутність ОСОБА_1 на роботі з 01 квітня 2022 року. В доповідній від 07 квітня 2022 року також вказано про відсутність позивача на роботі з 01 квітня 2022 року.

Виходячи з положень ч.1 ст. 5 до Закону України від 15 березня 2022 року №2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період перебування працівника у відпустці із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, тобто першим робочим днем після закінчення відпустки.

Таким чином звільнення позивача з роботи з 31 березня 2022 року не можна визнати законним і обґрунтованим, як вірно вказано судом першої інстанції з посиланням на те, що працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення.

Суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази, зробив висновок про те, що якщо відсутність працівника пов`язана з рятуванням його життя або життя членів його родини, то прогул має вважатися таким, що вчинений з поважної причини, а отже, звільняти такого працівника не можна.

Загально відомою є обставина, що м. Київ було віднесено до території активних бойових дій з 24 лютого 2022 року по 30 квітня 2022 року. Селидівська міська територіальна громада Донецької області перебуває в Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22 грудня 2022 року, з 24 лютого 2022 року кінцева дата не визначена.

За загальним правилом прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин і саме з`ясування поважності причин відсутності на роботі є визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, за наявності обставин поважності причин звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України не можна вважати законним і обґрунтованим.

За таких обставин, задовольняючи заявлені позовні вимоги суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку, про те, що звільнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 40 КЗпП України здійснено без додержання вимог чинного законодавства.

Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення позивача на роботі, то застосовуються і приписи ч.2 ст. 235 КЗпП України, оскільки наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводами апеляційної скарги відповідача не спростовується, визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку, підстави та розмір моральної шкоди, розмір судових витрат, а тому апеляційний суд, виходячи з положень ч.1 ст. 367 ЦПК України, діючи в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для здійснення перевірки рішення суду першої інстанції в цій частині.

Таким чином, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, який на думку відповідача свідчить про законність звільнення позивача та відсутність підстав для його поновлення на роботі.

Вказані доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та їх спростував, з посиланням на зібрані у справі докази та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятому ним рішенні, з якими у повній мірі погоджується апеляційний суд.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи. Тому апеляційний суд залишає апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, відсутні і підстави для компенсації відповідачеві понесених ним витрат на стадії апеляційного перегляду справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Відокремленого підрозділу «Шахта Курахівська» Державного підприємства «Селидіввугілля» - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 вересня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук