ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 644/4646/23
Номер провадження 22-ц/818/2227/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю

секретаря судового засідання Березюк А.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Харківської міської ради Василенко І. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2024 року в складі судді Бугери О.В. у справі № 644/4646/23 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Четверта Харківська міська державна нотаріальна контора про встановлення факту постійного проживання та прийняття спадщини, визнання права власності на 1/4 частку квартири в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Четверта Харківська міська державна нотаріальна контора про встановлення факту постійного проживання та прийняття спадщини, визнання права власності на 1/4 частку квартири в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати, ОСОБА_4 . Після смерті матері відкрилась спадщина у вигляді її частки 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 . Мати заповіту не залишала, брат звернувся до нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини та на підставі його заяви було заведено спадкову справу.

Зазначає, що з 2005 року вона фактично проживала з матір`ю, проте була зареєстрована в за адресою: АДРЕСА_2 ,

Оскільки вона постійно проживала із матір`ю, то спадщину прийняла фактично та не поспішала оформлювати свідоцтво про право на спадщину. Проте, коли у 2020 році звернулась до нотаріуса для оформлення спадкових прав, їй було відмовлено у прийнятті спадщини, оскільки нею пропущено визначений для цього законом строк.

Зазначала, що вони із матір`ю жили однією сім`єю в квартирі, яка була ними спільно приватизована, були речі, які купували спільно, в її розпорядженні були чотири ощадні книжки матері. Вказує, що спадщину вона прийняла, оскільки вступила в управління та розпорядження належним майном та нерухомістю, з 1995 року здійснювала витрати щодо отримання цього майна. Також, з 04 липня 1990 року по 21 грудня 2001 року вона була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , та з 30 листопада 2016 року повторно зареєструвалась за цією ж адресою.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила:

встановити факт її постійного проживання з жовтня 2005 року за адресою АДРЕСА_3 із її матір`ю - ОСОБА_4 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та прийняття спадщини після її смерті;

визнати за нею право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Харківською міською радою подано відзив на вказаний позов, в якому позов просили залишити без задоволення. Відзив мотивовано тим, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів спільного проживання зі спадкодавцем на час її смерті. Зважаючи, що ОСОБА_1 пропущено шестимісячний строк звернення з заявою про прийняття спадщини після смерті матері, підстави для визнання права власності на спадкове майно відсутні.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 з жовтня 2005 року за адресою АДРЕСА_3 разом із її матір`ю - ОСОБА_4 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та прийняття спадщини після її смерті.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час смерті ОСОБА_4 її донька ОСОБА_1 проживала разом з нею, фактично вступила в управління майном, що підтверджено належними і допустимими доказами та за відсутності заперечень інших спадкоємців, які є третіми особами у справи, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

25 квітня 2024 року через підсистему «Електронний суд» Харківською міською радою на вказане рішення суду першої інстанції подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не надано достатніх доказів спільного постійного проживання з ОСОБА_4 останні 5 років, оскільки проживання вказаних осіб станом на 09 лютого 2012 року зареєстровано за різними адресами.

ОСОБА_1 не вірно обрано спосіб захисту, оскільки права позивача відповідачем не порушувались. Позов про встановлення факту спільного проживання у справі № 644/4646/23 є передчасним, оскільки і у разі звернення до суду із позовом про надання додаткового строку позивач в установленому порядку має оформити свої спадкові права на спадщину. Оскільки підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину був пропуск ОСОБА_1 строку шестимісячного строку для звернення із заявою про прийняття спадщини, позивачка мала звернутися саме з таким позовом.

Вказували, що оскільки ОСОБА_1 пропустила строк, встановлений законом для прийняття спадщини, позовна вимога про визнання права власності на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_4 підміняє собою порядок вчинення нотаріальної дії нотаріусом.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Харківської міської ради Василенко І. Ю., позивачку ОСОБА_1 , яка проти скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (том 1, а. с. 21,22)

З 04 липня 1990 року по 23 жовтня 2001 року ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_3 , з 23 жовтня 2001 року по 30 листопада 2016 року - за адресою АДРЕСА_2 ( том 1, а.с. 12,13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (том 1, а.с. 20).

З 29 травня 1986 року та на час смерті ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (том 1, 18). Інший осіб станом на 09 лютого 2012 року у вказаній квартирі зареєстровано не було (том 1, а.с. 102).

Відповідно до рахунку заказу від 10 лютого 2012 року № 000663 та № 00342 витрати на поховання ОСОБА_6 здійснено ОСОБА_1 (том 1, а.с. 29, 30).

13 лютого 2012 року після смерті ОСОБА_4 було заведено спадкову справу за № 115 /2012 на підстав заяви ОСОБА_7 , сина спадкодавці, про відмову від спадщини, та заяв про прийняття спадщини (том 1, а.с. 35, 88).

Постановою державного нотаріуса VI ХДНК Аршаві А.В. відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 11/4 частини квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з пропуском строку, передбаченого статтею 1270 ЦК України (том 1, а.с. 23).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 09 січня 2001 року за № 7-01-209992 квартира за адресою АДРЕСА_3 перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 (том 1, а. с. 24).

Із відповіді Департаменту реєстрації ХМР вбачається, що наймач квартири ОСОБА_5 був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 постійно з 29 травня 1986 року та виписаний 21 лютого 2001 року. Дружина наймача ОСОБА_4 зареєстрована постійно 29 травня1986 року та виписана 11 лютого 2012 року. Донька - ОСОБА_9 , зареєстрована постійно 29 травня 1986 року, виписана 21 лютого 2001 року та повторно зареєстрована 30 листопада 2016 року. Син - ОСОБА_7 , в СА з 10 червня 1986 року (том 1, а.с. 54-56).

03 липня 2023 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які проживають за адресою АДРЕСА_4 , ОСОБА_1 складено акт, відповідно до якого в квартирі АДРЕСА_1 проживали з листопада 2005 року ОСОБА_1 , ОСОБА_1 чоловік, та з травня 1986 року по 09 лютого 2012 року ще ОСОБА_4 (том 1, а. с. 57).

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України).

Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина 1 та 2 статті 1220 ЦК України).

У частинах 1 та 2 статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини 1 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Подібні правові висновки щодо застосування частини 3 статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212 св 19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308 св 18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290 св 20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380 св 20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620 св 21), від 19 квітня 2023 року у справі № 2-516/2007 (провадження № 61-11834 св 22).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1216, 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини 3 статті 1268 ЦК України необхідним є встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Статтею 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частина 3 статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20).

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що ОСОБА_1 , доглядаючи матір постійно проживала з ОСОБА_12 на момент відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_3 , суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про задоволення її вимог про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем та визнання права власності.

Доводи апеляційної скарги, що позивачкою обрано не належних спосіб захисту, оскільки ОСОБА_1 мала зверталися з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини суд не приймає до уваги, оскільки вказані вимоги ґрунтуються на інших підставах, ніж зазначає позивачка.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 , посилається, що спадщина була нею фактично прийнята, оскільки на час смерті її матері вони проживали разом. Вказані обставини відповідачем не спростовано, доказів, що позивачка фактично мешкала за іншою адресою, окремо від спадкодавці апелянтом не надано. Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, в обґрунтування заперечень Харківська міська рада посилається лише на різні адреси реєстрації. Між тим, як вже вказувалось вище цивільне законодавство не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому реєстрації позивачки за адресою: АДРЕСА_2 не свідчить про необґрунтованість позову.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 червня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина