КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року місто Київ

Справа № 758/16456/17

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10757/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючої судді: Желепи О.В.,

Суддів: Мазурик О. Ф., Немировської О. В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 березня 2024 року (ухвалене у складі судді Ковбасюк О. О., повне судове рішення складено 11 березня 2024 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ

У грудні 2017 ОСОБА_2 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму позики у розмірі 116 945,00 доларів США.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 02 листопада 2016 року між позивачем, з однієї сторони, та ОСОБА_1 , з іншої сторони, було укладено договір, відповідно до якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 позику на загальну суму 116 945,00 доларів США, на підставі якого ОСОБА_1 власноручно було написано розписку, в якій він підтверджує факт отримання коштів в сумі 116 945,00 доларів США та зобов`язується розпочати повернення суми позики щомісячно протягом дванадцяти місяців, починаючи з лютого 2017 року.

Відповідно до пункту 9 договору ОСОБА_2 має право вимагати від ОСОБА_1 повернення позики в повному обсязі в будь-який час (момент), а останній зобов`язаний повернути позику в повному обсязі протягом 2 (двох) місяців з моменту пред`явлення вимоги від ОСОБА_2 . Така вимога може бути викликана, зокрема, у випадках неналежного виконання ОСОБА_1 визначених договором умов та зобов`язань.

Оскільки ОСОБА_1 належним чином не виконував свої зобов`язання за договором, зокрема, не розпочав повернення ОСОБА_2 суми позики щомісячно протягом 12 місяців, починаючи з лютого 2017 року, ОСОБА_2 23.08.2017 направив ОСОБА_1 письмову вимогу про повернення позики в повному обсязі протягом 2 (двох) місяців з моменту її отримання. Цінний лист з описом вкладення вимоги за №513 був отриманий ОСОБА_1 12.09.2017, тому останній був зобов`язаний повністю повернути позику до 12.11.2017. Проте протягом встановленого строку ОСОБА_1 грошові кошти позивачу не повернув, прострочивши строки повернення позики.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 01 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 02.11.2016 у розмірі 116 945,00 (сто шістнадцять тисяч дев`ятсот сорок п`ять) доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 8 000(вісім тисяч) грн 00 к.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 10 квітня 2024 року, згідно поштової відмітки, направив на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 березня 2024 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про задоволення позову, суд не встановив всіх обставин справи, а ті обставини які суд вважав встановленими не відповідають дійсності.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що відповідачем не було отримано вимогу позивача про дострокове стягнення позики. Суд встановивши таку обставину не звернув увагу, що рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення направлялось не за адресою відповідача та вручено невідомій особі за довіреністю. Таким чином відсутні підстави вважати, що строк на виконання зобов`язання за Договором позики є таким що настав 12 листопада 2017 року.

Зазначає, що Договором передбачено строк виконання зобов`язання до лютого 2018 року, в той час як з позовом ОСОБА_2 звернувся у грудні 2017 року, що свідчить про його передчасність.

Посилається на те, що відповідач не отримував від позивача грошові кошти в іноземній валюті, однак суд безпідставно відхилив такі посилання. Вказує, що позивач для надання позики в іноземній валюті повинен був мати індивідуальну ліцензію НБУ, однак позивач не надав таку ліцензію.

Вказує, що в силу відсутності у позивача індивідуальної ліцензії НБУ для надання позики в валюті, незалежно від визначення суми позики у доларах США, перерахування цієї суми в момент передачі позики позивачем мало здійснюватися в гривні.

Крім того, станом на 02.11.2016 року чинним законодавством України було встановлено граничні розміри розрахунку готівкою між фізичними особами і сума позики значно перевищує граничний розмір. Зважаючи на встановлений граничний розмір розрахунків готівкою для фізичних осіб, передача позики мала здійснюватися шляхом перерахування коштів поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки. Жодні докази таких розрахунків позивачем не надані, оскільки такі розрахунки для передачі позики не здійснювались.

Вказує, що оскільки факт отримання позичальником коштів є істотною умовою договору, то за відсутності доказів отримання коштів договір позики вважається неукладеним. В даному випадку позивачем не надано належних доказів отримання коштів, тому договір позики є неукладеним.

Також посилається на те, що суд не надав оцінки доводам відповідача щодо удаваності даного правочину.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.

28 травня 2024 року Коломійцева Д. М. в інтересах ОСОБА_2 подала до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Вказує, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Посилається на те, що вимога про дострокове повернення позики направлялась саме на адресу відповідача, що підтверджено наданими позивачем доказами. Крім того відповідно до вимог чинного законодавства ніхто, окрім відповідача та його представника, не міг отримати поштове відправлення, що направлялось відповідачу.

Зазначає, що твердження відповідача про те, що позивач не мав права надавати позику в доларах США без відповідної банківської ліцензії, а сама позика повинна була надаватись шляхом внесення чи перерахування коштів на банківський рахунок, є безпідставними та спростовуються положеннями законодавства на яке посилається відповідач.

Вказує, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог.

Також зазначає, що посилання відповідача на удаваність правочину, є безпідставними. Крім того, судом надана оцінка таким доводам.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Шалашова В. І. доводи апеляційної скарги підтримала, просила задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 березня 2024 року та відмовити у задоволені позову повністю.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Коломійцева Д. М. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної заперечувала, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь Головуючого судді Желепи О. В., пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд вважав встановленими такі обставини.

02.11.2016 між ОСОБА_2 , з однієї сторони, та ОСОБА_1 , з іншої сторони, було укладено та підписано договір, відповідно до якого позивач надав відповідачу позику на загальну суму 116 945,00 доларів США, а відповідач зобов`язався розпочати повернення суми позики щомісячно протягом дванадцяти місяців, починаючи з лютого 2017 року (а.с. 4).

ОСОБА_1 власноручно було написано розписку, в якій він підтверджує факт отримання коштів в сумі 116 945,00 доларів США та зобов`язується їх повернути в строк не пізніше 01.03.2018 або протягом двох місяців після вимоги від ОСОБА_2 (а.с.5).

Відповідно до пункту 9 договору позивач має право вимагати від відповідача повернення позики в повному обсязі в будь-який час (момент), а останній зобов`язаний повернути позику в повному обсязі протягом 2 (двох) місяців з моменту пред`явлення вимоги від позивача.

23.08.2017 ОСОБА_2 направив ОСОБА_1 письмову вимогу про повернення позики в повному обсязі протягом 2 (двох) місяців з моменту її отримання.

Вимога була направлена позивачем цінним листом з описом вкладення вимоги за №513 та була отримана відповідачем 12.09.2017.

Таким чином, відповідач був зобов`язаний повністю повернути позику до 12.11.2017.

Проте ОСОБА_1 у вказаний строк грошові кошти позивачеві не повернув, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість із повернення позики в розмірі 116 945,00 доларів США.

Дослідивши наявні в справі докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини, які суд вважав встановленими є доведеними.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виснував, що відповідачем не підтверджено належними доказами, що між ним та позивачем виникли правовідносини не із договору позики грошових коштів, а наявна власноручно написана відповідачем розписка від 02.11.2026 містить відомості про те, що відповідач отримав кошти саме в позику із зобов`язанням їх повернення позивачу, а не отримав їх на іншій підставі, позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано, відтак, з огляду на положення цивільного законодавства, договір від 02.11.2016 є укладеним та встановлює ті правові наслідки, які обумовлені ним.

Судом не встановлено будь-яких обставин, передбачених ст. 203 ЦК України, які б могли свідчити, що договір позики, який був укладений між сторонами, є недійсним.

Суд дійшов висновку, що договір від 02.11.2026, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , є дійсним та є обов`язковим для виконання сторонами. Факт передачі грошей у позику за вказаним договором підтверджується складеною ОСОБА_1 розпискою від 02.11.2016. Станом на день розгляду справи відповідач у встановлений договором строк не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув суму боргу позивачу.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий висновок відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Спірні правовідносини регулюються главою 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 вказував, що зобов`язання за договором позики ним виконано, позивач надав відповідачу грошові кошти, а відповідач не повернув вказані кошти у строк, передбачений договором.

Доказів наспростування вказанота повернення коштів, відповідачем не надано.

Встановивши, що ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів у встановлений строку не виконав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог про стягнення суми боргу.

Відповідач посилається на те, що грошові кошти ним не було отримано, а позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження перерахування відповідачу коштів. З урахуванням чого вважає, що договір позики є неукладеним

Разом з тим такі посилання є безпідставними та спростовуються наявними в справі доказами.

До позовної заяви позивачем долучено копію розписки ОСОБА_1 про отримання в позику коштів в розмірі 116 945 доларів США 00 центів.

Згідно ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідачем не оспорюється факт написання вказаної розписки від 02.11.2016 року та укладення Договору від 02.11.2016 року.

З урахуванням викладеного суд не вбачав підстав для витребування оригіналу розписки.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Оскільки укладений між сторонами договір позики недійсним не визнавався, сам договір та розписка є належними та допустимими доказами, що підтверджують як укладення договору позики, так і засвідчують отримання відповідачем коштів.

Отже, відсутність в матеріалах справи квитанції або платіжного доручення не може свідчити про те, що позивачем кошти відповідачу у позику не передавалися, а договір є не укладеним.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо удаваності правочину.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частини перша, друга статті 235 ЦК України).

Аналіз статті 235 ЦК України свідчить, що сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 викладено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони правочину діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Конструкція удаваності правочину передбачає його оспорюваність на підставі статті 235 ЦК України. ЦК України не містить положень про те, що удаваний правочин є нікчемним, тобто недійсним у силу закону.

На оспорювані правочини поширюється передбачена статтею 204 ЦК України презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням предмета та підстав пред`явленого ОСОБА_2 позову обставини удаваності договору позики та розписки від 02 листопада 2016 року не входять до предмета доказування в цій справі та, відповідно, не підлягають встановленню судами.

Без пред`явлення позовних вимог про визнання договору позики недійсним з підстав його удаваності суд першої інстанції (як і апеляційний суд) позбавлений застосувати передбачений частиною другою статті 235 ЦК України механізм, який полягає в регулюванні відносин між сторонами за правилами того правочину, який вони на переконання відповідача насправді вчинили.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що відповідачем не отримано вимоги про дострокове повернення позики від 23.08.2017 року, оскільки, як стверджує скаржник, вимога направлена не за зареєстрованим місцем проживання відповідача, з огляду на наступне.

З матеріалів справи встановлено, що вимога про повернення позики направлена 23.08.2017 року ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджені: описом вкладення до листа на ім`я - ОСОБА_1 , за адресою - АДРЕСА_1 , вкладення - вимога про дострокове повернення позики за договором від 02.11.2016, номер відправлення (трекінг відправленя) - 513; чеком про оплату листа (відправлення 513).

Адресатом поштового відправлення №513 визначено саме Відповідача, ніхто окрім Відповідача або саме його уповноваженої особи, який мав надали працівнику Укрпошти довіреність з такими повноваженнями, не міг отримати дане поштове відправлення відповідно до вимог п. 90 Правил надання поштового зв?язку, затверджених Постановою КМУ від 5 березня 2009 р. № 270 року. Тобто, як би працівник Укрпошти не мав доказів що поштове відправлення отримується уповноваженою особою адресата (саме Відповідача), дане поштове відправлення не було б передане іншому адресату або особі без повноважень, та було б повернуто відправнику з повідомленням про неможливість вручення.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке направлялось за номером (трекінг відправленя) №513 на ім`я ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 вбачається, що поштова кореспонденція отримана 12.09.2017 уповноваженою особою за довіреністю.

Таким чином, у суду відсутні сумніви, що вимога про повернення позики була направлена не за зареєстрованим місцем проживання відповідача і не була йому вручена.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на те, що вимога про дострокове повернення позики направлена позивачем передчасно.

Сторони у пункті 7 Договору погодили, що ОСОБА_1 зобов`язується розпочати повернення ОСОБА_2 позики щомісячно протягом дванадцяти місяців починаючи з лютого 2017 року.

Вказаний пункт свідчить про те, що вся сума позики має бути повернута до лютого 2018 року, разом з тим вказаний пункт також регулює, що повернення позики має розпочатись з лютого 2017 року. Тобто повертати кошти відповідач мав почати з лютого 2017 року.

Доказів того, що відповідачем повернута хоча б якась сума коштів, матеріали справи не містять. Тобто констатувати, що відповідач належним чином виконував умови Договору щодо повернення позики, у апеляційного суду немає підстав.

Пунктом 9 Договору передбачено, що сторони домовились, що незалежно від вищезазначених положень Сторона-1 ( ОСОБА_2 ) матиме право вимагати від сторони-2 ( ОСОБА_1 ) повернення позики в повному обсязі в будь-який час (момент), а сторона-2 зобов`язана повернути позику в повному обсязі протягом (двох) місяців з моменту пред`явлення вимоги від сторони-1( ОСОБА_2 ). Така вимога може бути викликана, зокрема, у випадках неналежного виконання стороною-2 ( ОСОБА_1 ) визначених цим договором умов та зобов`язань.

Відповідачем належним чином не виконувались зобов`язання щодо повернення позики, внаслідок чого позивачем була направлена вимога про дострокове повернення позики, яка вручена відповідачу 12.09.2017 року, у зв`язку з чим відповідач був зобов`язаний повністю повернути позику до 12.11.2017 року.

Таким чином, звернення позивача до суду у грудні 2017 року не є передчасним.

Щодо валюти зобов`язання апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

З Договору вбачається, що ОСОБА_1 надана цільова позика в розмірі 116 945 доларів США 00 центів.

Пунктом 8 Договору сторони визначили, що повернення стороною 2 ( ОСОБА_1 ) позики стороні 1 ( ОСОБА_2 ) здійснюється в валюті в якій позика надавалась готівкою.

З Розписка вбачається, що ОСОБА_1 отримав в якості позики грошові кошти в розмірі 116 945 доларів США 00 центів.

Враховуючи вище викладене, висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в іноземній валюті є правильним та не суперечить нормам закону.

Посилання скаржника на те, що позивач для надання позики в іноземній валюті обов`язково мав мати індивідуальну ліцензію НБУ, є безпідставними та необґрунтованими.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц висловила свою позицію щодо можливості надавати позику в іноземній валюті, зазначивши, що у ч. 4 ст. 5 Декрету №15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особі, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом №15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на постанову Правління НБУ № 21 від 6 червня 2013 року «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» також не заслуговують на увагу, оскільки на спірні правовідносини зазначена постанова не поширюється.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд встановив, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. ст. 268, 367,368, 374,375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 березня 2024 року у - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 липня 2024 року.

Головуючий О. В. Желепа

Судді О. Ф. Мазурик

О. В. Немировська