Ухвала

Іменем України

31 липня 2024 року

м. Київ

справа № 307/1603/21

провадження № 61-5034ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 вересня 2021 року у складі судді: Чопик В. В., та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Фазикош Г. В., Куштана Б. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що відділом примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області здійснюється примусове виконання виконавчого напису № 572, виданого 25 березня 2008 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В. про стягнення з громадянина ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» кредитної заборгованості у розмірі 580 281 грн.

На виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса 21 жовтня 2015 року були проведені електронні торги з реалізації предмета іпотеки, а саме, належного боржнику ОСОБА_3 незавершеного будівництвом комплексу автозаправної станції, 95% готовності, по АДРЕСА_1 .

Позивач став переможцем цих торгів, заплативши за комплекс АЗС найбільшу із запропонованих цін - 379 439,87 грн, про що головним державним виконавцем Вудмаска М. Ф. 19 листопада 2015 року складено акт про проведення торгів. На підставі вказаного акту про проведення торгів приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Гунда А. М. видано свідоцтво від 27 листопада 2015 року про право власності позивача на комплекс АЗС. Однак, у подальшому комплекс АЗС незаконно був оформлений у власність сторонніх осіб і за іншою адресою.

Так, на інформаційний запит позивача та на адвокатський запит його представника від 29 липня 2019 року № 15 Лопухівська сільська рада листом від 12 лютого 2018 року № 69 та листом від 06 серпня 2019 року № 02-35/162 відповідно повідомила, що на території цієї сільської ради взагалі відсутні як автозаправні станції, так і незавершені будівництвом комплекси автозаправочних станцій, зокрема і по АДРЕСА_1 .

Між тим, рішенням другої сесії четвертого скликання Лопухівської сільської ради від 07 червня 2002 року підприємцю ОСОБА_3 надано в оренду земельну ділянку площею 0,15 га по вул. Партизанська в урочищі «Гук» для будівництва АЗС, дозволом відділу містобудування та архітектури Тячівської райдержадміністрації від 28 грудня 2004 року № 154 на виконання будівельних робіт підприємцю ОСОБА_3 дозволено будівництво АЗС в урочищі «Гук» села Лопухово, згідно з виданою ОСОБА_3 довідкою Тячівського РДПТІ від 17 червня 2005 року № 90 ступінь готовності АЗС по АДРЕСА_1 становить 95%, а рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 червня 2005 року у цивільній справі № 2-1134/05 ОСОБА_3 визнано власником незакінченого будівництвом комплексу АЗС по АДРЕСА_1 .

У той же час на межі сіл Лопухів і Усть-Чорна Тячівського району такий комплекс АЗС значиться за адресою: АДРЕСА_3 , і належить ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу майнового комплексу АЗС від 12 березня 2018 року, укладеним між ОСОБА_2 і ФОП ОСОБА_4 . Тоді як ФОП ОСОБА_4 , у свою чергу, став власником вказаного комплексу АЗС від ТОВ «Мегна Груп Індустрія-УК» за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 28 травня 2016 року. У цьому договорі купівлі-продажу зазначено, що право власності ТОВ «Мегна Груп Індустрія-УК» виникло на підставі рішення апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2015 року у цивільній справі № 357/2568/15-ц.

Проте, на адвокатський запит представника позивача від 20 серпня 2019 року № 923 апеляційний суд Київської області листом від 27 серпня 2019 року № 01-15/621/19 повідомив, що у провадженні цього суду справа № 357/2568/15-ц не перебувала і рішення про виникнення права власності на комплекс АЗС не ухвалювалося. А на адвокатський запит представника позивача від 30 липня 2019 року № 18 Усть-Чорнянська селищна рада листом від 06 серпня 2019 року № 98/02-23 повідомила, що у цій селищній раді відсутні документи стосовно права власності ТОВ «Мегна Груп Індустрія-УК» на комплекс АЗС по вул. Лісна, 25-В в с. Усть-Чорна.

Позивач зазначав, що комплекс АЗС по АДРЕСА_3 взагалі не будувався і не існує, а право власності ТОВ «Мегна Груп Індустрія-УК» на нього є незаконним, оскільки виникло і зареєстровано на підставі підробленого правовстановлюючого документа - рішення Апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2015 року у цивільній справі № 357/2658/15-ц.

Підтвердженням того, що комплекс АЗС не будувався і не існує є відсутність будь-яких рішень Усть-Чорнянської сільської ради про виділення земельної ділянки та інших дозвільних документів для його будівництва. Відтак, незаконним є і право власності Відповідача на цей комплекс АЗС, так як він придбаний у незаконного власника (ТОВ «Мегна Груп Індустрія-УК», а у подальшому у ФОП ОСОБА_4 ). Враховуючи, що у діях посадових осіб ТОВ «Мегна Груп Індустрія-УК» містяться ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України представник позивача 10 вересня 2019 року звернувся до органу досудового розслідування ГУ НП в Закарпатській області із заявою про таке правопорушення. 18 вересня 2019 року відомості за вказаною заявою були внесені до ЄРДР за №0000260. У ході проведення досудового розслідування цього кримінального провадження 05 грудня 2020 року старшим слідчим Дубівського РВ Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_5 проведено огляд місця події, про що складено відповідний протокол з фототаблицею. Зі складених слідчим протоколу та фототаблиці, і з наявних на сайті ДП «Сетам» фотознімків комплексу АЗС (адреса посилання на інтернет-сторінку https://setam.net.ua/auction/104418), який був придбаний позивачем, беззаперечно слідує, що названі вище комплекси АЗС є повністю ідентичними, тобто комплекс АЗС є одним і тим же, незважаючи на його різні адреси.

Таким чином, внаслідок незаконного оформлення ТОВ «Мегна Груп Індустрія-УК» права власності на комплекс АЗС в АДРЕСА_3 і його подальшого продажу, позивача фактично було позбавлено права власності на законно придбаний ним комплекс АЗС.

ОСОБА_1 просив:

встановити факт, що комплекс автозаправної станції, який значиться за адресою АДРЕСА_3 , та належний на праві власності ОСОБА_1 незавершений будівництвом комплекс автозаправної станції, 95% готовності, за адресою АДРЕСА_1 , є одним і тим же об`єктом нерухомого майна;

витребувати від ОСОБА_2 на його користь комплекс автозаправної станції, який значиться за адресою АДРЕСА_3 .

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 вересня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

позивачем не доведено належними, допустимими і достатніми доказами факту, що комплекс автозаправної станції, який значиться за адресою АДРЕСА_3 , та належний на праві власності ОСОБА_1 незавершений будівництвом комплекс автозаправної станції, 95% готовності, за адресою АДРЕСА_1 , є одним і тим же об`єктом нерухомого майна;

суду не надано доказів про те, що в процесі примусового виконання виконавчого напису № 572, виданого 25 березня 2008 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В., про стягнення з громадянина ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» кредитної заборгованості в розмірі 580 281,00 грн відділом примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області не виявлено майно боржника ОСОБА_3 , а саме комплексу автозаправної станції, 95% готовності, за адресою АДРЕСА_1 , що знаходилась в іпотеці банку, однак в процесі виконання розшукано інше його майно, що не зареєстроване за ним, а саме комплекс автозаправної станції, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , яке реалізовано з електронних торгів після того, як виконавець звернувся до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно (частина перша статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»);

суд першої інстанції також зазначив, що суду не надано доказів, зокрема: проектних, технічних та дозвільних документів, в тому числі із прив`язкою до земельної ділянки, які б підтверджували право власності боржника ОСОБА_3 на комплекс автозаправної станції, що значиться за адресою АДРЕСА_3 . Окрім цього не надано доказів, які б підтверджували право власності, користування або оренду ОСОБА_3 на земельну ділянку на якій знаходиться комплекс автозаправної станції за адресою АДРЕСА_3 . Наданими позивачем та його представником доказами, зокрема: фототаблицями виготовленими як виконавчою службою, так і органом досудового розслідування, а також листами від 12 лютого 2018 року № 69 та від 06 серпня 2019 року № 02-35/162 Лопухівської сільської ради підтверджується наявність комплексу автозаправної станції, що значиться за адресою АДРЕСА_3 та відсутність такого за адресою АДРЕСА_1 , однак цими доказами не підтверджено право власності ОСОБА_3 на це майно, що знаходить в АДРЕСА_3 ;

таким чином суд зробив висновок про те, що не порушено права позивача ОСОБА_1 набуттям права власності ТОВ «Мегна Груп Індустрія-УК», а в подальшому ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на комплекс автозаправної станції, що значиться за адресою АДРЕСА_3 на підставі неіснуючого рішення апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2015 року, оскільки жодним доказами не підтверджено право власності ОСОБА_3 на це майно.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 вересня 2021 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

за змістом частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках;

відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними;

власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника;

отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах;

при розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути лише власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом (див. постанову Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17);

предмет доказування у справах за віндикаційним позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном;

отже, на підтвердження наявності у нього суб`єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач за віндикаційним позовом повинен надати суду відповідні докази, що підтверджують його права титульного володільця на зазначене майно, факт вибуття такого майна з його володіння, наявність майна в натурі у володінні відповідача та відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном;

позивачем не доведено належними, допустимими і достатніми доказами того факту, що комплекс автозаправної станції, який значиться за адресою АДРЕСА_3 , та належний на праві власності ОСОБА_1 незавершений будівництвом комплекс автозаправної станції, 95% готовності, за адресою АДРЕСА_1 , є одним і тим же об`єктом нерухомого майна, стосовно якого заявлено позовні вимоги;

матеріали справи не містять будь-яких проектних, технічних та дозвільних документів, в тому числі із прив`язкою до земельної ділянки, які б підтверджували право власності боржника ОСОБА_3 на комплекс автозаправної станції, що значиться за адресою АДРЕСА_3 . В матеріалах справи наявний протокол переможця учасника під №6, який 21 жовтня 2015 року о 13:44:25 придбав на електронних торгах за суму 379 439,87 грн лот 100081, яким є комплекс, незавершеного будівництвом майнового комплексу АЗС - 95% готовності, літерою А - адмінкорпус, загальною площею 69,6 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Оцінювачем ПП ОСОБА_6 при складанні висновку 20 травня 2015 року про вартість майна було здійснено оцінку автозаправної станції 95% готовності, літерою, загальною площею об`єкту оцінки 69,6 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Тобто, ОСОБА_1 заявив вимоги щодо витребування нерухомого майна загальною площею 69,6 кв. м, а саме, незавершеного будівництвом майнового комплексу АЗС - 95% готовності, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Дані стосовно того на якій земельній ділянці знаходиться дане нерухоме майно, матеріали не містять, крім того, стосовно земельної ділянки вимоги не заявлялись. Водночас ОСОБА_2 є власником на підставі договору купівлі-продажу майнового комплексу АЗС від 12 березня 2018 року комплексу АЗС, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 на земельній ділянці, розміром 0,1303 га за кадастровим номером :01:0010128, загальною площею 53,4 кв. м. Зазначене майно внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 12 березня 2018 року та зареєстровано за ОСОБА_2 на праві власності в 1/1 частці;

зазначені об`єкти нерухомого майна різняться між собою як за загальною площею на 16,2 кв. м, так і за адресою місця розташування таких майнових комплексів. Відтак, ОСОБА_1 у ході судового розгляду не довів ідентичності майнових комплексів за своїми технічними параметрами між собою, тому заявлені ним позовні вимоги не можуть бути задоволені, а висновки суду за цієї обставини не можуть бути зроблені на припущеннях.

ОСОБА_1 02 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 вересня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року (повне судове рішення складено 01 березня 2024 року).

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків.

22 липня 2024 року судді-доповідачу передано матеріали на усунення недоліків, які подано ОСОБА_1 на виконання ухвали Верховного Суду від 24 квітня 2024 року, зокрема, уточнену касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_7 , у якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Окрім цього, у клопотанні, яке подано на виконання ухвали Верховного Суду від 24 квітня 2024 року, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що: у визначений законом строк позивач не зміг подати касаційну скаргу, оскільки не знав про її зміст до 06 березня 2024 року, коли вона була оприлюднена в ЄДРСР; ОСОБА_1 не брав участі у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції; у строк, встановлений статтею 272 ЦПК України постанова апеляційного суду не була надіслана позивачу; адвокату Гаврилець М. Б. в Електронний суд також не було направлено копії постанови; в матеріалах справи міститься супровідний лист Закарпатського апеляційного суду від 04 березня 2024 року на направлення сторонам у справі копії постанови, однак відомості про направлення постанови на адресу позивача в матеріалах справи відсутні, що підтверджує той факт, що апеляційним судом не виконано обов`язки по надсиланню рішення сторонам; з текстом постанови (не з ЄДРСР) позивач ознайомився лише після написання заяви від 21 травня 2024 року та отримання оскарженого рішення. На підтвердження указаних обставин суду надано: копію заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , адресованої суду першої інстанції, від 21 травня 2024 року про ознайомлення з матеріалами справи; копію супровідного листа Закарпатського апеляційного суду від 04 березня 2024 року про направлення сторонам копії постанови.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу (частина друга та третя статті 390 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16; від 11 вересня 2019 року у справі № 766/441017; від 17 січня 2024 року у справі № 522/3999/23; від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17; від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

оскаржені судові рішення постановлені за відсутності перевірки обставин добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право власності набувача майна;

на підтвердження існування на АЗС 95% готовності по АДРЕСА_1 та на підтвердження набуття права власності на цю АЗС надано ряд доказів. Однак у подальшому комплекс АЗС незаконно був оформлений у власність сторонніх осіб і за іншою адресою. На підтвердження відсутності законних підстав набуття права власності ОСОБА_2 на комплекс АЗС також надано ряд доказів;

на підтвердження того, що АЗС за адресою по АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_1 є одним і тим самим майном є процесуальні документи, виконані в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо посадових осіб ТОВ «Мегна Груп Індустрія-УК»;

у ОСОБА_2 відсутні законні підстави, які б посвідчували право власності на комплекс АЗС за адресою по АДРЕСА_3 чи АЗС за адресою по АДРЕСА_1 . Комплекс АЗС по АДРЕСА_3 взагалі не будувався і не існує, а право власності ТОВ «Мегна Груп Індустрія-УК» на нього є незаконним, оскільки виникло і зареєстровано на підставі підробленого рішення апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2015 року у справі № 357/2658/15-ц. Підтвердженням того, що даний комплекс АЗС будувався і не існує є відсутність будь-яких рішень Усть-Чорнянської сільської ради про виділення земельної ділянки та інших дозвільних документів для його будівництва. Відтак, незаконним є і право власності відповідача на комплекс АЗС, так як він придбаний у незаконного власника ТОВ «Мегна Груп Індустрія-УК», а у подальшому у ФОП ОСОБА_4 . Тобто, комплекс АЗС має бути витребувано у відповідача як у недобросовісного набувача;

ОСОБА_1 є власником АЗС 95% готовності по АДРЕСА_1 , що підтверджується актом проведення торгів від 19 листопада 2015 року та свідоцтвом від 27 листопада 2015 року про право власності позивача. Однак, у подальшому цей комплекс АЗС був незаконно оформлений у власність сторонніх осіб і за іншою адресою. А тому апеляційним судом при винесенні оскарженого рішення неоднаково застосовано статтю 388 ЦК України;

за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили щодо права власності на нерухоме майно. Тобто, судами в оскаржених судових рішеннях неправильно застосовано статтю 328 ЦК України та не звернуто увагу на те, що право власності відповідача виникло на підставі рішення суду, яке насправді не приймалось та не ураховано ту обставину, що позивач не міг реалізувати свідоцтво від 27 листопада 2015 року. Оскільки в Державному реєстрі права власності на нерухоме майно містився запис про реєстрацію права власності відповідача. Тобто, судами не надано належної оцінки законним підставам виникнення права власності у позивача на комплекс АЗС та відсутності законних підстав виникнення права власності у відповідача.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що рішенням другої сесії четвертого скликання Лопухівської сільської ради від 07 червня 2002 року підприємцю ОСОБА_3 надано в оренду земельну ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_5 , строком на 5 років з правом викупу.

Відповідно до дозволу відділу містобудування та архітектури Тячівської райдержадміністрації від 28 грудня 2004 року № 154 на виконання будівельних робіт підприємцю ОСОБА_3 дозволено будівництво АЗС в урочищі «Гук» села Лопухово.

Згідно з виданою ОСОБА_3 довідкою Тячівського РДПТІ від 17 червня 2005 року № 90 ступінь готовності АЗС по АДРЕСА_1 становить 95%.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 червня 2005 року у цивільній справі № 2-1134/05 ОСОБА_3 визнано власником незакінченого будівництвом комплексу АЗС по АДРЕСА_1 .

У листах від 12 лютого 2018 року № 69 та від 06 серпня 2019 року № 02-35/162 Лопухівської сільської ради вказано, що на території цієї сільської ради взагалі відсутні як автозаправні станції, так і незавершені будівництвом комплекси автозаправних станцій, зокрема і по АДРЕСА_1 .

Відділом примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області здійснювалося примусове виконання виконавчого напису № 572, виданого 25 березня 2008 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Петрик Н. В. про стягнення з громадянина ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» кредитної заборгованості в розмірі 580 281 грн.

На виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса 21 жовтня 2015 року проведеніо електронні торги з реалізації предмета іпотеки, а саме: належного боржнику ОСОБА_3 незавершеного будівництвом комплексу автозаправної станції, 95% готовності, по АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 став переможцем цих торгів, заплативши за комплекс АЗС найбільшу із запропонованих цін - 379 439,87 грн. Дані обставини підтверджуються протоколом № 124971 про проведення електронних торгів, актом державного виконавця про проведення торгів від 19 листопада 2015 року, фото таблицями та звітом про оцінку від 20 травня 2015 року з фото таблицями до нього.

На підставі акту про проведення торгів приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу Гунда А. М. видано свідоцтво від 27 листопада 2015 року про право власності позивача на комплекс АЗС 95 % готовності, за адресою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 є власником майнового комплексу АЗС, розташованого за адресою АДРЕСА_3 , на земельній ділянці розміром 0,1303 га, якій присвоєно кадастровий № :01:001:0128, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу майнового комплексу АЗС від 20 березня 2018 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомо майна щодо об`єктів нерухомого майна. Відповідно до вказаного договору купівлі продажу майнового комплексу АЗС від 20 березня 2018 року продавцем був ФОП ОСОБА_4 .

ФОП ОСОБА_4 придбав майновий комплекс АЗС розташований за адресою АДРЕСА_3 від ТзОВ «Мегна Груп Індустрія-УК», що стверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу майнового комплексу АЗС від 28 травня 2016 року.

Згідно договору купівлі-продажу майнового комплексу АЗС від 28 травня 2016 року встановили, що право власності на вказаний майновий комплекс АЗС розташований за адресою АДРЕСА_3 у ТзОВ «Мегна Груп Індустрія-УК» виникло на підставі рішення апеляційного суду Київської області від 17 грудня 2015 року у цивільній справі № 357/2568/15-ц. Відповідно до листа голови ліквідаційної комісії апеляційного суду Київської області № 01-15/621/19 від 27 серпня 2019 року вказане рішення апеляційним судом Київської області від 17 грудня 2015 року не ухвалювалось. У зв`язку з цим було внесено відомості до ЄРДР за попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченою частиною третьою статті 190 КК України., що стверджується повідомленням про початок досудового розслідування від 18 серпня 2019 року.

Згідно протоколу огляду місця події від 05 грудня 2020 року та фототаблиць до нього органом досудового розслідування оглянуто територію АЗС, що знаходиться в ст. Усть-Чорна по АДРЕСА_3 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).

Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22)).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Суди встановили, що:

матеріали справи не містять будь-яких проектних, технічних та дозвільних документів, в тому числі із прив`язкою до земельної ділянки, які б підтверджували право власності боржника ОСОБА_3 на комплекс автозаправної станції, що значиться за адресою АДРЕСА_3 . В матеріалах справи наявний протокол переможця учасника під №6, який 21 жовтня 2015 року о 13:44:25 придбав на електронних торгах за суму 379 439,87 грн лот 100081, яким є комплекс, незавершеного будівництвом майнового комплексу АЗС - 95% готовності, літерою А - адмінкорпус, загальною площею 69,6 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Оцінювачем ПП ОСОБА_6 при складанні висновку 20 травня 2015 року про вартість майна було здійснено оцінку автозаправної станції 95% готовності, літерою, загальною площею об`єкту оцінки 69,6 кв. м, що знаходиться у АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_1 заявив вимоги щодо витребування нерухомого майна загальною площею 69,6 кв. м, а саме, незавершеного будівництвом майнового комплексу АЗС - 95% готовності, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Дані стосовно того на якій земельній ділянці знаходиться дане нерухоме майно, матеріали не містять, крім того, стосовно земельної ділянки вимоги не заявлялись. ОСОБА_2 є власником на підставі договору купівлі-продажу майнового комплексу АЗС від 12 березня 2018 року комплексу АЗС, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 на земельній ділянці, розміром 0,1303 га за кадастровим номером :01:0010128, загальною площею 53,4 кв. м. Зазначене майно внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 12 березня 2018 року та зареєстровано за ОСОБА_2 на праві власності в 1/1 частці;

зазначені об`єкти нерухомого майна різняться між собою як за загальною площею на 16,2 кв. м, так і за адресою місця розташування таких майнових комплексів. ОСОБА_1 у ході судового розгляду не довів ідентичності майнових комплексів за своїми технічними параметрами між собою;

позивачем не доведено належними, допустимими і достатніми доказами того факту, що комплекс автозаправної станції, який належить відповідачу та знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , та належний на праві власності ОСОБА_1 незавершений будівництвом комплекс автозаправної станції, 95% готовності, за адресою АДРЕСА_1 , є одним і тим же об`єктом нерухомого майна, стосовно якого заявлено позовні вимоги;

позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували порушення відповідачем його прав чи охоронюваних законом інтересів.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16; від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17; від 17 січня 2024 року у справі № 522/3999/23; від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 є необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах) (пункт 5 частини другої статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 вересня 2021 року та постанови Закарпатського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 вересня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков