№ 207/2081/23
№ 2/207/51/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2024 року м. Кам`янське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Юрченко І.М.,

при секретарі Сівачук А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НУМІС» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «НУМІС» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якій просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь майнову шкоду у розмірі 134026 грн. 50 коп. та судові витрати у розмірі 4026 грн. 00 коп.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 працював на підприємстві ТОВ «НУМІС» водієм автомобіля БАЗ Т713.10, державний номерний знак НОМЕР_1 з 01 липня 2022 року, згідно наказу №4-кн від 30 червня 2022 року.

31 серпня 2022 року о 10 годині 56 хвилин, біля буд. 21-а по вул. Павлова у м. Дніпрі, з вини відповідача відбулася дорожньо-транспортна пригода, а саме: відповідач під час виникнення небезпеки для руху та перешкоди, яку він об`єктивно був спроможний виявити, негайно не вчинив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки автомобіля або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого здійснив наїзд на транспортний засіб Hyundai Sonata, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який зупинився попереду, після чого останній під некерованим рухом здійснив наїзд на транспортний засіб Volkswagen Passat сс, державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , який зупинився попереду.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілю БАЗ Т713.10, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ТОВ «НУМІС», та був під керуванням відповідача, завдано механічні пошкодження з матеріальними збитками. Перелік механічних пошкоджень зазначається у Акті приймання-здавання виконаних робіт від 31.10.2022 по заказ-наряду №447/10 та Акті приймання-здавання виконаних робіт від 24.01.2023 по заказ-наряду № 33.

Вина відповідача у вчиненому правопорушенні, що передбачено ст. 124 КУпАП, визнана постановою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська, справа №204/7429/22.

13 грудня 2022 року відповідач був звільнений з посади водія автотранспортних засобів ТОВ «НУМІС» за власним бажанням, наказ №310-кн.

Виходячи з вищевикладеного, ОСОБА_1 при виконанні ним своїх трудових обов`язків завдав матеріальної шкоди ТОВ «НУМІС» на загальну суму 134026 грн. 50 коп.

Представник позивача у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути за її відсутністю, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 , та його представник адвокат Маркело В.О., не погоджуючись з пред`явленими вимогами, подали відзив на позовну заяву, вважаючи вимоги ТОВ «НУМІС» незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Свої заперечення мотивують наступним.

Відповідач не заперечує обставин щодо його роботи у позивача. Дійсно, він працював на підприємстві ТОВ «НУМІС» водієм автомобіля БАЗ Т713.10, державний номерний знак НОМЕР_4 ТЕ з 01 липня 2022 року, згідно наказу №4-кн від 30 червня 2022 року. 13 грудня 2022 року був звільнений з посади водія автотранспортних засобів ТОВ «НУМІС» за власним бажанням, наказ №310-кн.

31 серпня 2022 року о 10 год. 56 хв. трапилась дорожньо-транспортна пригода за його участі, внаслідок якої був пошкоджений автомобіль під його керуванням, марки БАЗ Т713.10, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належав позивачу.

На момент ДТП він перебував з позивачем в трудових відносинах, отже не повинен відшкодовувати спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальну шкоду. Договір про повну матеріальну відповідальність з ним не укладався та і не міг укладатися, оскільки він не належав до категорії працівників, з якими, згідно статті 135-1 КЗпП України, може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Також, невідомо з яких підстав сплачено судовий збір в розмірі 4026 грн. замість 2684 грн. Просять в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився. Про час розгляду справи повідомлений особисто під розписку.

У відповіді на відзив та у додаткових поясненнях представник позивача ТОВ «НУМІС» адвокат Саніна Т.Г. пояснила, що у відзиві відповідач не спростував твердження та аргументи позивача стосовно суті позовних вимог.

Відповідач своїми твердженнями у відзиві вводить суд в оману, а саме стверджуючи, що Договір про повну матеріальну відповідальність не укладався та не міг бути укладений, тому що відповідач працював на підприємстві позивача на посаді водія, яка не належить до категорії працівників, з якими згідно ст. 135-1 КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальністю.

При прийомі на роботу відповідачем був підписаний Договір про повну матеріальну відповідальність від 01 липня 2022 року (додається).

Згідно ч.1 ст 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тому твердження відповідача, не є обґрунтованими.

Також, сам відповідач вказує, що відповідно до Пленуму Верховного суду України №14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», зазначено, що за правилами ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконані трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку, крім випадків коли, законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.

Вина відповідача у вчиненому правопорушенні, що передбачено ст. 124 КУпАП, визнана Постановою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська, справа №204/7429/22.

Виходячи з вищевикладеного, відповідач при виконанні ним своїх трудових обов`язків завдав матеріальної шкоди ТОВ «НУМІС» на загальну суму 134 026 (сто тридцять чотири тисячі двадцять шість) гривень 50 копійок.

Пред`явлені позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні з підстав, викладених в позові.

Представник відповідача в письмових поясненнях зазначив, що матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 не належить до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність. До подібних висновків дійшов Верховний суд у постанові від 29 січня 2018 року у справі № 743/1641/15-ц, у постанові від 29 жовтня 2020 року у справі № 264/2076/17, у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 524/2050/19, у постанові від 29 листопада 2019 року у справі № 607/1508/16. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити

Враховуючи вищенаведене у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 працював на підприємстві ТОВ «НУМІС» водієм автомобіля БАЗ Т713.10, державний номерний знак НОМЕР_4 ТЕ з 01 липня 2022 року, що підтверджується наказом ТОВ «Нуміс» №4-кн від 30 червня 2022 року «Про прийняття на роботу працівників у порядку переведення» (арк.с. 5) та наказом ТОВ «Нуміс» №1 від 06 липня 2022 року «Про призначення відповідальної особи за експлуатацію автомобіля» (ар.с.12).

31 серпня 2022 року о 10 годині 56 хвилин, біля буд. 21-а по вул. Павлова у м. Дніпрі, з вини відповідача відбулася дорожньо-транспортна пригода, а саме: відповідач під час виникнення небезпеки для руху та перешкоди, яку він об`єктивно був спроможний виявити, негайно не вчинив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки автомобіля або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого здійснив наїзд на транспортний засіб Hyundai Sonata, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який зупинився попереду, після чого останній під некерованим рухом здійснив наїзд на транспортний засіб Volkswagen Passat сс, державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_3 , який зупинився попереду. При дорожньо-транспортній пригоді автомобілям завдано механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 28 вересня 2022 року відповідача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (арк.с. 11).

13 грудня 2022 року відповідач ОСОБА_1 звільнений з посади водія автотранспортних засобів ТОВ «НУМІС» за власним бажанням, наказ №310-кн (арк.с. 6).

Вирішуючи позовні вимоги позивача, суд виходив з наступного.

Згідно з ч.1 ст.3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Підставою трудових правовідносин є трудовий договір.

У ст.21 КЗпП передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За положеннями ст.132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві

У відповідності до п.1 ч.1 ст.134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Статтею 135-1 КЗпП України визначено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

У Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 зазначені посади і роботи, що виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування в процесі виробництва.

Договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку № 447/24 не зазначені, або якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для покладання матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з вини робітника шкоди.

Отже згідно з положеннями цієї статті договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може укладатися при наявності одночасно двох умов: 1) наявність посади, яку працівник займає, або роботи, яку він виконує у Переліку № 447/24; 2) виконання обов`язків за посадою, виконання роботи відповідно до професії має бути безпосередньо зв`язане із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва довірених працівникам цінностей.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 303/3693/15-ц (провадження № 61-5969св18) та від 29 жовтня 2020 року у справі № 264/2076/17 (провадження № 61-1146св19).

Посада водія не входить до Переліку № 447/24 і такі трудові функції не передбачають таких дій як незабезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва.

Не передбачають вони і дій, пов`язаних зі збереженням транспортного засобу, який використовує водій під час перевезення вантажу.

Таким чином згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24 ОСОБА_1 не належить до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір.

Аналогічна правова позиція зазначена у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», де передбачено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статті 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27 травня 2008 року № 146/06/186-88 зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки.

Однак такі трудові функції не передбачають таких дій як незабезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, оскільки однією з умов укладення договору про повну матеріальну відповідальність є виконання працівником роботи, безпосередньо пов`язаної зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва цінностей.

Враховуючи зазначені норми, судом встановлено що ОСОБА_1 не належить до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП України може бути укладений такий договір.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 січня 2018 року у справі № 743/1641/15-ц, у постанові від 29 жовтня 2020 року у справі № 264/2076/17, у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 524/2050/19, у постанові від 29 листопада 2019 року у справі № 607/1508/16.

З`ясувавши обставини справи, суд прийшов до висновку, що посада водія, яку обіймав відповідач, не міститься в Переліку посад і робіт, займаних або виконуваних працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення чи використання в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРС і Секретаріату ВЦРПС від 28.12.77 р. N 447/24 (чинного на території України згідно із постановою Верховної Ради України від 12.09.91 р. N 1545-ХІІ). Вищезазначений перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, укладений договір про повну матеріальну відповідальність з ОСОБА_1 не може бути підставою для матеріальної відповідальності ОСОБА_1 у повному розмірі заподіяної з його вини шкоди, оскільки на спірний випадок поширюються правила про відповідальність працівника у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку.

Крім того, слід зазначити, що позивачем, враховуючи положення ст.ст. 12, 76-83 ЦПК України, не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про функціональні та посадові обов`язки працівника, що давало б суду підстави вважати, що він може за законом нести повну матеріальну відповідальність перед позивачем.

Інших обставин, які б з врахуванням положень ст.ст. 134, 135-1 КЗпП України, давали суду підстави для висновку про можливість покладення на відповідача (працівника) повної матеріальної відповідальності за завдану підприємству шкоду, при розгляді справи не встановлено.

Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

Отже, суд дослідивши в повному обсязі матеріали справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по відшкодуванню шкоди, завданої підприємству, згідно п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, оскільки основною трудовою функцією ОСОБА_1 у ТОВ «Нуміс» було виконання завдань підприємства з перевезень вантажів, тобто він виконував обов`язки водія, а зазначена посада не підпадає під норми Переліку посад і робіт, з якими може бути укладено типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Таким чином ОСОБА_1 не може нести матеріальну відповідальність у повному розмірі за завдання шкоди за договором про повну матеріальну відповідальність, як це передбачено пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України.

Відповідно вимог ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Як роз`яснено у п. 4 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за правилами ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Згідно зі ст. 130 КЗпП України не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов`язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов`язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню. При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 110 Порядку обчислення середньої заробітної плати, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Разом з тим позивачем не надано розрахунку середньомісячного заробітку відповідача, а тому суд позбавлений можливості перевірити відповідність розміру заявлених позовних вимог.

Отже, як на переконання суду, розглядаючи дану цивільну справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих, зокрема, позивачем доказів, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди за пошкоджений автомобіль, відповідно до статті 132 КЗпП, оскільки позивач не надав підтвердження (письмового документу) про середньомісячний заробіток відповідача, не надав відомості про те чи стягувалися із відповідача кошти за пошкодження даного автомобіля за той час коли останній перебував у трудових відносинах із позивачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України: при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Окрім цього в ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено: висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, ухвалюючі рішення по справі суд враховував висновки Верховного Суду, викладі у постанові від 29 січня 2018 року у справі № 743/1641/15-ц, у постанові від 29 жовтня 2020 року у справі № 264/2076/17, у постанові від 28 липня 2021 року у справі № 524/2050/19, у постанові від 29 листопада 2019 року у справі № 607/1508/16.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог, то стягнення із відповідача на користь позивача суми сплаченого позивачем судового збору не здійснюється.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить стягнути на його користь понесені витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в розмірі 2000 грн. 00 коп.

Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат».

Представник відповідача не надав суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних ним (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги та документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що ОСОБА_1 дійсно поніс витрати на правничу допомогу.

Надані представником відповідача ордер про надання правової допомоги від 23 липня 2023 року (арк.с. 35), та довідка про отримані від Клієнта коштів (отриманий гонорар) від 10 липня 2023 року (арк.с. 37). не є належним доказом таких витрат.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну (правничу) допомогу за необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 354, 355, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «НУМІС» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 134026 грн. 50 коп. відмовити.

Відмовити ОСОБА_1 у стягненні витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І.М. Юрченко