Провадження № 2/742/709/24
Єдиний унікальний № 742/1648/24
22 липня 2024 року місто Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у складі головуючого-судді Ільченка О.І., за участю секретаря судового засідання Голушко Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Зарічна Вікторія Сергіївна, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , територіальна громада м.Прилуки в особі Прилуцької міської ради Чернігівської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-
Представник пзивача звернулась до суду з позовом, у якому просить визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме : квартирою АДРЕСА_1 .
Свої позовні вимоги мотивує тим, що основним квартиронаймачем кВ. АДРЕСА_1 , після смерті попереднього квартиронаймача ОСОБА_7 є ОСОБА_1 . Право власності на вище зазначену квартиру не зареєстровано.
У даній квартирі зареєстровано шість осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , хоча фактично троє останніх, більше п`яти років не проживає та взагалі не з`являється. У свою чергу внаслідок їх відсутності без поважних причин понад один рік, виникають проблеми зі сплатою житлово-комунальних послуг. Оскільки за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, самостійно знятись з місця реєстрації не бажають, тому позивач змушений звернутися з позовом до суду. Тим паче, позивач є лише наймач, квартира не приватизована, звертався до відділу ЦНАП Прилуцької міської ради Чернігівської області, але там йому було відмовлено, та рекомендовано звернутися до суду.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання, яке відкладено до 17.06.2024.
Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17.06.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 22.07.2024.
Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, проте остання подала заяву про розгляд справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином шляхом оголешення про їх виклик на офіційному сайті судової влади.
Треті особи: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення.
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.
У зв`язку з цим суд на підставі ст.280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог і можливість задоволення позову з наступних підстав.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У судовому засіданні встановлено, що відповідно до Витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 27.11.2023, №29, квартира АДРЕСА_1 - неприватизована, наймач - ОСОБА_7 - померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданої 24.07.2023) та знята з реєстрації 24.07.2023, а у вказаній квартирі зареєстровано шість осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 (а.с.11 зворот, 12 зворот).
Згідно інформації, наданої КП «Прилуцьке МЕТІ» Чернігівської обласної ради 28.12.2023 за №2171 вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 - не зареєстровано (а.с.11).
Відповідно до довідки, виданої Комітетом самоорганізації населення №4 мікрорайону М`ятно-дослідної станції 22.11.2023 за № 3783 вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 не проживають з 2020 року (а.с.13).
Відповідно до копії нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 17.08.2023 вбачається, що останні відмовляються від частки у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та не заперечують проти приватизації цієї частки у праві власності на квартиру ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6).
Відповідно до листа Центру надання адміністративних послуг м. Прилуки від 23.11.2023 за №01-16/211 вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання осіб зареєстрованих у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , розглянуто спеціалістами управління адміністративних послуг Прилуцької міської ради. Проте, оскільки у заявника відсутні документи на право власності на майно, зняття з реєстрації місця проживання осіб, зареєстрованих у квартирі можливе лише у разі ососбистого звернення даних громадян до органу реєстрації (а.с.12).
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадянина України, оскільки воно стосується основ життя людини.
Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я і добробуту її самої та її родини.
Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.
Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Згідно приписів ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
Частиною 1 статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються статтями 71,72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням у будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України у разі користування майном (житлом) власника.
Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.
Згідно ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у встановлених випадках.
При цьому статтею 78 ЖК України встановлені права і обов`язки тимчасово відсутніх наймача та членів його сім`ї, згідно якої - тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення.
Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування житловим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.
Якщо така особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутній понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).
Як вбачається з довідки, долученої до матеріалів справи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за адресою по АДРЕСА_2 не проживають із 2020 року.
Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: «Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (стаття 2) та іншими міжнародно-правовими актами.
Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року.
Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).
Відповідно до п. 12 ст. ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.
Згідно п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною та достатньою підставою для зняття цієї особи з реєстрації.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи із зазначених правових норм, що регулюють дані спірні правовідносини, фактичних обставин справи, суд вважає доведеними обставини викладені у позові.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, що відповідачі зареєстровані, але не проживають в спірній квартирі з 2020 року, тому згідно ст. 71 ЖК України, вони мають бути визнані такими, що втратили право користування квартирою.
У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову з відповідачів підлягає стягненню судовий збір, але за відсутності даної вимоги судовий збір не стягується.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76 - 81, 141, 223, 247, 280 - 282, 354 ЦПК України, ст. ст. 71, 72 ЖК України, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), представник позивача - адвокат Зарічна Вікторія Сергіївна (пр.Прорізний, буд.1а, м.Прилуки, Чернігівська область), до ОСОБА_2 (місце реєстрації та останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (місце реєстрації та останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (місце реєстрації та останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 ), треті особи: ОСОБА_5 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_6 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ), територіальна громада міста Прилуки в особі Прилуцької міської ради Чернігівської області (вул. Незалежності, буд.82, м. Прилуки, Чернігівська обл., код ЄДРПОУ 34209057) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області за письмовою заявою відповідачів. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду.
Суддя Олександр ІЛЬЧЕНКО