КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/1382/22 Головуючий у суді І інстанції Кравченко Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2024 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

в с т а н о в и в:

У травні 2022 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» (далі - ПрАТ «СК АРКС») звернулося до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 16 грудня 2019 року між позивачем та ТОВ ККНК «Технобуд», в особі генерального директора Скрипника О.Ж., було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №006а20ц, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Volvo», д.н.з. НОМЕР_1 . У відповідності до умов вказаного Договору страхування позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування.

22 червня 2020 року о 15:00 год ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 , на а/д село Безпятне-Кулибаба, допустив зіткнення з автомобілем «Volvo», д.н.з. НОМЕР_1 . Внаслідок вищевказаної ДТП транспортним засобам було завдано механічні пошкодження.

Відповідно до постанови Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2020 року по справі 362/3410/20, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

На підставі страхового акту ARX2592088 від 20 липня 2020 року позивач виплатив страхове відшкодування у розмірі 676 174,62 грн.

За таких обставин, представник позивача просив суд стягнути з відповідача суму завданих збитків у розмірі 676 174,62 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 142,62 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд відмовив у задоволенні позову з двох підстав.

По-перше, суд виходив з того, що позивач на власний розсуд здійснив страхову виплату без врахування Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів на рахунок СТО. В свою чергу, звернувшись до суду з регресним позовом позивач не надав належних доказів реального матеріального збитку страхувальника.

По-друге, суд виходив з того, що шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Як вбачається з пояснень ОСОБА_1 , місцем роботи він вказав СФГ «Мрія-2000» та договору оренди транспортного засобу від 30 січня 2020 року автомобіль «Volkswagen Caddy», д.н.з. НОМЕР_2 переданий СФГ «Мрія-2000», яке взяло на себе відповідальність відшкодовувати шкоду, завдану іншій особі у зв`язку з використанням транспортного засобу, відповідно до глави 82 ЦК України (пункт 5.2.2. Договору оренди).

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не є належним відповідачем у справі, оскільки матеріали справи не містять доказів, що відповідач під час вчинення ДТП був особою, що володіла на відповідній правовій підставі транспортним засобом Volkswagen Caddy», д.н.з. НОМЕР_2 , а відтак зазначені обставини свідчать про відсутність у позивача права вимоги до відповідача про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач ПрАТ «СК «АРКС» подав до суду апеляційної інстанції апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ПрАТ «СК «АРКС» зазначило, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову до ОСОБА_1 вважаючи, що він не має відповідати за заподіяну шкоду, оскільки перебував у трудових відносинах з СФГ «Мрія-2000» і керував транспортним засобом, який перебував в оренді у вказаного фермерського господарства.

Скаржник зазначає, що в процесі розгляду справи, представником відповідача не було надано доказів того, що відповідач перебуває у трудових відносинах з СФГ «МРІЯ-2000», що виключає підставу для відмови у задоволенні позову, встановленою статтею 1172 ЦК України. В свою чергу відповідач, як особа, яка правомірно керувала транспортним засобом, на момент настання дорожньо-транспортної пригоди с належним володільцем такого майна.

Позивач вважає, що в клопотанні представника відповідача, про поновлення строку на подання доказів не було наведено обґрунтування того, чому докази, які додаються, були отримані лише в січні-лютому 2024 року, а подані до суду 6 березня 2024 року, хоча представник відповідача вступив у справу як мінімум ще в серпні 2022 року.

Також зазначає, що об`єктивних причин для того, щоб копія договору найму транспортного засобу була подана через півтора роки після відкриття провадження немає, адже сторонами договору найму, є сам відповідач, як наймодавець, та СФГ «МРІЯ-2000», одноосібним засновником якого є - ОСОБА_1 , а підписантом є ОСОБА_2 . Враховуючи вищевказане, судом було порушено порядок долучення доказів, а вищевказаний договір найму транспортного засобу не міг братися судом до уваги, що є порушенням статті 83 ЦПК України.

Крім цього, надання договору оренди транспортного засобу, який ніяким чином не змінює обставин справи, через 1,5 роки розгляду справи говорить лише про те, що представник відповідача намагається допомогти уникнути відповідальності відповідачу, як особі яка нанесла шкоду, що суперечить частині першій статті 22 ЦК України.

Також не погоджується із судом першої інстанції в тому, що належним доказом розміру відновлювального ремонту з урахування коефіцієнту фізичного зносу може бути висновок особи, яка згідно чинного законодавства України має право на проведення експертної оцінки майна.

Спростовуючи ці висновки суду першої інстанції позивач в апеляційній скарзі зазначає, що визначення вартості відновлювального ремонту на підставі висновку експерта є обов`язковим лише у сфері обов`язкового страхування. Проте виплата страхового відшкодування за договором добровільного страхування здійснюється не відповідно до вимог законодавства у сфері обов`язкового страхування, а у відповідності до умов договору та інших законодавчих актів, які регулюють вказані правовідносини, тому твердження суду, що при розрахунку та виплаті страхового відшкодування на користь потерпілої особи позивачем не враховано вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України» є некоректними, адже вказані правовідносини не регулюються законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» адже вони виникають зі сфери добровільного, а не обов`язкового страхування.

Також, відповідно до приписів Закону України «Про страхування» не встановлено обов`язок визначати розмір страхового відшкодування лише звітом експерта з урахуванням коефіцієнту зносу, а нормами договору добровільного страхування наземного транспорту передбачена виплата страхового відшкодування без врахування зносу.

Далі суд посилається на практику Верховного суд по справам № 910/3650/16, 910/32969/15 та у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 910/3867/16, від 01 лютого 2018 року у справі № 910/22886/16, від 12 березня 2018 року у справі 910/5001/17, згідно з якою, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу. Тобто йде посилання саме на обов`язкове страхування, а не добровільне.

Саме тому, підсумкове твердження суду першої інстанції про те, що позивач на власний розсуд здійснив страхову виплату без врахування Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів на рахунок СТО є помилковим з підстав зазначених вище. В свою чергу, звернувшись до суду з регресним позовом позивач не надав належних доказів реального матеріального збитку страхувальника.

Вказана теза говорить про те, що суд першої інстанції при розгляді справи не розрізняє різні види правовідносин, які випливають з обов`язкового або добровільного страхування, а також не розрізняє підстави подання позову, так як вимога в даному випадку є суброгацією, а не як помилково зазначає суд - регрес.

Отже, розмір страхового відшкодування є цілком обґрунтованим, всі розрахунки вартості нанесеної шкоди визначені на підставі Договору та законодавства України, а рішення Суду прийнято з неправильним застосуванням норм права.

Згідно з платіжним дорученням від 13 липня 2020 року № 686201 ПрАТ «СК «АРКС» виплатило СТОВ «Прикордонне» страхове відшкодування в розмірі 183 760,00 грн.

Таким чином, саме указану суму слід було стягнути з відповідача на користь ПрАТ «СК «АРКС» відповідно до вимог статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування».

Таким чином, рішення суду першої інстанції не відповідає статті 22 та 1192 ЦК України, а надання оплаченого рахунку вказує на визначення розміру фактичної шкоди нанесеної потерпілому та позивачу.

Тому посилання Суду на Закон № 1961-IV, який не регулює жодним чином правовідносини, що виникли внаслідок неправомірних дій є недоречним.

На підставі викладеного, ПрАТ «СК «АРКС» просить рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку наданим сторонами доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Свої заперечення обґрунтовує зокрема тим, що судом першої інстанції зроблені правильні висновки, щодо того що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем з огляду на вимоги статті 1187, 1172 ЦК України.

Позивач в апеляційній скарзі підтверджує та не спростовує факт того, що ОСОБА_1 є одноосібним засновником СФГ «Мрія -2000». Так само цей факт був відомий позивачу до моменту подачі позову, оскільки ним одержано постанову суду про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності в якій вказувалось місце роботи останнього. Позивачем не надано належну увагу вказаним фактам та, як наслідок, не вірно визначено сторону відповідача.

Зазначає, що з членами фермерського господарства трудові договори не укладаються, а особливості їхньої праці регулюються статутом відповідного фермерського господарства та відповідним законом.

Крім того, згідно п. 1.2. договору найму (оренди) транспортного засобу від 13 січня 2020 року транспортний засіб використовувався наймачем при здійснення виробничої діяльності СФГ «МРІЯ -2000».

Більше того пункт договору найму (оренди) транспортного засобу від 13 січня 2020 року, який передбачає відшкодування шкоди третім особам за використання транспортного засобу саме наймачем (СФГ «Мрія -2000») відповідає положенням спеціальних норм про відшкодування шкоди, а саме частині першій статті 780 ЦК України, згідно якої шкода, завдана третім особам у зв`язку з володінням та/або користуванням річчю, переданою у найм, відшкодовується наймачем на загальних підставах та частини першої статті 804 Цивільного кодексу України - наймач зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану іншій особі у зв`язку з використанням транспортного засобу, відповідно до глави 82 цього Кодексу.

Таким чином судом в даному випадку вірно кваліфіковано характер спірних правовідносин, та встановлено відсутність обов`язку в ОСОБА_1 відшкодовувати шкоду в цьому випадку. Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Пироженко С.О. заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Інші учасники справи та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані в суді першої інстанції приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 грудня 2019 року ПАТ «СК «АХА Страхування» уклала з ТОВ ККНК «Технобуд», в особі генерального директора Скрипника О.Ж. Договір добровільного страхування наземного транспорту №006а20ц, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Volvo», д.н.з. НОМЕР_1 . У відповідності до умов вказаного Договору страхування позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування, що підтверджується Договором №006а20ц, Додатком №2 до Договору, Заявою-анкетою на страхування від 16 грудня 2019 року

22 червня 2020 року о 15:00 год ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Volkswagen Caddy», д.н.з. НОМЕР_2 , на а/д село Безп`ятне-Кулибаба, допустив зіткнення з автомобілем «Volvo», д.н.з. НОМЕР_1 . Внаслідок вищевказаної ДТП транспортним засобам було завдано механічні пошкодження.

В момент ДТП за кермом автомобіля «Volvo», д.н.з. НОМЕР_1 перебував найманий працівник ТОВ ККНК «Технобуд» - ОСОБА_3 , що підтверджується наказом №69-К від 17 грудня 2018 року про прийняття ОСОБА_3 на посаду водія, наказом №29-К від 16 вересня 2020 року про звільнення ОСОБА_3 із посади водія, поясненнями ОСОБА_3 від 22 червня 2020 року, наказом ТОВ ККНК «Технобуд» від 02 січня 2019 року №1/в про закріплення водіїв за автомобілями.

Постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2020 року по справі 362/3410/20, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

23 червня 2020 року до позивача звернувся представник ТОВ ККНК «Технобуд» із заявою про подію та на виплату за договором добровільного страхування наземного транспорту.

26 червня 2020 року за участі представника власника транспортного засобу «Volvo», д.н.з. НОМЕР_1 - ТОВ ККНК «Технобуд» в м. Києві на СТО «Volvo» було складено акт огляду транспортного засобу (дефектну відомість).

Як вбачається з рахунку на передплату №ST-VU2007728 від 10 липня 2020 року ТОВ ККНК «Технобуд» замовив у ТОВ з іноземними інвестиціями «Вольво Україна» товарів на послуг на суму 676 674,62 грн.

Відповідно до страхового акту ARX2592088 від 20 липня 2020 року позивач виплатив страхове відшкодування у розмірі 676 174,62 грн на користь ТОВ з іноземними інвестиціями «Вольво Україна» на підставі рахунку №ST-VU2007728 від 10 липня 2020 року, що підтверджується платіжним дорученням від 21 липня 2020 року №688459.

Позивач надав розрахунок страхового відшкодування за Договором №006а20ц від 16 грудня 2019 року, де він обрахований у розмірі 676 174,62 грн. (Вірність відновлювального [676 674,62] Х коефіцієнт пропорційності [1,00] - франшиза безумовна [500,00] + додатково [0,00] - Сума попередніх страхових [0,00]).

Позивач вживав заходи досудового врегулювання спору, зокрема, було складено претензію до відповідача 28 вересня 2020 року за № 0010684/ІНС, однак до матеріалів справи не долучено доказів відправлення останньої ОСОБА_1 .

Разом з тим, 30 січня 2020 року між відповідачем та СФГ «Мрія - 2000» укладено договір найму (оренди) транспортного засобу (далі - Договір оренди). Договір посвідчено приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області, ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі за № 98.

Згідно п.1.1. Договору оренди Наймодавець ( ОСОБА_1 ) передає, а Наймач (СФГ «Мрія-2000») приймає в тимчасове платне користування транспортний засіб - автомобіль марки Volkswagen Caddy 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Відповідно до п. 2.1. Договір оренди укладається сторонами строком на 5 (п`ять) років.

Пунктом 5.2.2. Договору оренди, Наймач зобов`язується відшкодувати шкоду, завдану іншій особі у зв`язку з використанням транспортного засобу, відповідно до глави 82 ЦК України.

За загальними правилом частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина перша статті 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України.

Згідно з нормою частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду та особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси, від особи, яка безпосередньо завдала шкоду, а саме - винного водія.

Аналіз положень статей 1166, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у статті 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди.

Умовою застосування цієї норми є завдання шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з частин другої статті 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою частин першої статті 1172 ЦК України та частини другої статті 1187 ЦК України.

Положення частини першої статті 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (частина друга статті 1187 ЦК України).

В такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, положення статті 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до статті 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позивач пред`явив позов до ОСОБА_1 виходячи з того, що він є винуватцем ДТП. В розпорядженні позивача були докази того, що ОСОБА_1 є також власником автомобіля «Volkswagen», д.н.з. НОМЕР_2 . На доведення заявлених позовних вимог позивач надав належні та допустимі докази, які підтверджують особу, яка винна в ДТП і має відповідати за заподіяну шкоду.

Представник відповідача - адвокат Пироженко С.О. 12 серпня 2022 року подав відзив на позовну заяву, в якому ставив під сумнів правильність визначення розміру шкоди. У відзиві також зазначено про направлення адвокатських запитів до позивача та ТОВ ККНК «Технобуд» щодо витребування документів та інформації, яка може мати значення для вирішення спору і ці документи будуть подані пізніше. Просив відмовити у задоволенні позову з підстав не доведення реальних збитків потерпілого від ДТП.

Отже у відзиві представником відповідача - адвокатом Пироженко С.О. не наведено жодного доводу щодо того, що відповідач є неналежним, оскільки ДТП скоєно під час виконання службових обов`язків, а автомобіль перебував у володіння СФГ «Мрія 2000» на підставі договору оренди.

З врахуванням принципу змагальності, позивач подав відповідь на відзив, в якому навів свої аргументи щодо доводів відповідача про недоведеність реальних збитків потерпілої від ДТП особи.

21 листопада 2022 року ухвалою суду підготовче провадження було закрите і справа призначена до судового розгляду на 22 лютого 2023 року.

22 лютого 2022 року судове засідання було відкладено на 01 червня 2023 року у зв`язку із хворобою головуючого, а 01 червня 2023 року було відкладено на 12 вересня 2023 року у зв`язку із хворобою представника відповідача - адвоката Пироженка С.О.

14 вересня 2023 року представник відповідача - адвокат Пироженко С.О. звернувся до суду із клопотання про витребування від потерпілої від ДТП особи низку доказів і ухвалою суду від 24 жовтня 2023 року дане клопотання було задоволено.

01 грудня 2023 року, 20 лютого 2024 року судові засідання були відкладені за клопотанням представника відповідача - адвоката Пироженка С.О.

14 березня 2024 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача, подані його представником - адвокатом Пироженком С.О., в яких відповідач зазначив, що автомобіль, яким керував ОСОБА_1 під час ДТП перебував в оренді у СФГ «Мрія 2000». Відповідач зазначив, що позивач був обізнаний, що вказаним транспортним засобом могло володіти СФГ «Мрія 2000», оскільки в протоколі про вчинення адміністративного правопорушення про це було зазначено. При цьому в поясненнях відповідача немає жодного посилання на те, що відповідач перебував у СФГ «Мрія 2000» у трудових відносинах, або що він є його засновником і під час ДТП керував транспортним засобом у зв`язку із виконанням посадових обов`язків. Відповідач наголошував на тому, що саме договір оренди автомобіля спростовує наявність спору між сторонами та обов`язку відповідача відшкодовувати шкоду.

Також до цих письмових пояснень відповідач додав договір оренди автомобіля від 30 січня 2020 року, просив визнати поважними причини пропуску строку для подання доказів та поновити строк для їх подання.

Разом із тим суд встановив, що цей автомобіль перебував в оренді у СФГ «Мрія 2000» на підставі договору оренди від 30 січня 2020 року і відповідач, керував ним при виконанні службових обов`язків. В договорі оренди було обумовлено, що СФГ «Мрія 2000» бере на себе відповідальність за відшкодування шкоди, завданої іншій особі у зв`язку з використанням транспортного засобу ( п. 5.2.2. Договору оренди).

Отже володільцем автомобіля було СФГ «Мрія 2000», а відповідач керував ним при виконанні службових обов`язків засновника цього товариства.

Колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги в тій частині, що оскільки у відповідача на час ДТП перебував і автомобіль і документи на нього, то він є законним володільцем і має відповідати за завдану шкоду, а також в тому, що відповідач не довів перебування його у трудових відносинах з СФГ «Мрія 2000».

Відповідач надав суду нотаріально посвідчений договір оренди автомобіля, укладений між ОСОБА_1 та СФГ «Мрія 2000» від 30 січня 2020 року.

Відповідно до статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмового свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява, відзив на позовну заяву (відзив), відповідь на відзив, заперечення, пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.

Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим кодексом або судом у передбачених цим кодексом випадках.

Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне.

Відповідно до статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Відповідно до статті 178 ЦПК України відповідач викладає заперечення проти позову. Зокрема у відзиві зазначаються заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази і норми права. До відзиву додаються докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача. Якщо такі докази не надані позивачем.

Відповідно до статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу, з`ясування заперечень проти позовних вимог, визначення обставин справи. Які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.

Статтями 196-199 ЦПК України врегульовано порядок проведення підготовчого судового засідання із яких вбачається, що саме в підготовчому судовому засіданні позивач визначає остаточні позовні вимоги, сторони надають докази.

Як було наведено вище, відповідач у своєму відзиві не визнав позов лише з підстав непогодження із розміром шкоди. Будь-яких заперечень щодо того, що він є належним відповідачем в даній справі він суду не наводив і доказів не надавав.

Копію договору оренди він подав після закриття підготовчого засідання.

Із матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції не ухвалював процесуального рішення щодо поновлення відповідачу строку на подання нових доказів, а також щодо прийняття цих доказів. Проте, не дивлячись на порушення відповідачем порядку подання доказів, суд першої інстанції послався на цей доказ у своєму рішенні і на його підставі дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем.

Отже колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в тій частині, що договір оренди автомобіля був поданий відповідачем з порушенням порядку і строків його подання, судом не ухвалювалось рішення щодо його долучення до матеріалів справи в якості доказу, а тому цей договір оренди не міг братись судом до уваги при ухваленні рішення.

Виходячи із наведеного, висновки суду першої інстанції про пред`явлення позову до неналежного відповідача є помилковими.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що у разі, коли суд встановив, що позов пред`явлений не до тієї особи, яка має відповідати (неналежний відповідач) суд відмовляє у задоволенні позову з цих підстав. Отже в такому випадку, суд не може давати оцінку іншим обставинам справи, а саме доведеності позовних вимог в частині визначення розміру шкоди. Такі обставини встановлюються лише за належного складу осіб. Однак суд першої інстанції відмовив у задоволені позову з підстав пред`явлення вимоги до неналежного відповідача, а також надав оцінку доказам, наданим позивачем на доведення розміру позовних вимог і також відмовив у задоволенні позову у зв`язку із їх недоведеністю.

Щодо висновків суду по суті спору.

Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

У пункті 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

За змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

У преамбулі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказано, що цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Натомість відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц та від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 147/66/17.

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі.

У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування, до цієї особи (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завдання шкоди відповідачем, в порядку суброгації.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц (провадження № 61-38365св18) зроблено правовий висновок про те, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.

Матеріали справи містять акт огляду транспортного засобу (дефектна відомість) від 26 червня 2020 року складений на СТО «Volvo» в якому зафіксовані пошкодження автомобіля Volvo д.н.з. НОМЕР_1 .

Також ТОВ з іноземними інвестиціями «Вольво Україна» виставило рахунок на передоплату №ST-VU2007728 від 10 липня 2020 року на суму 676 674, 62 грн.

20 липня 2020 року АТ «СК «АРКС» склало страховий акт № ARX2592088, відповідно до якого сума відшкодування ТОВ «ККНК «Технобуд» становить 676 174,62 грн.

Також позивач надав суду докази перерахування ним на рахунок ТОВ з іноземними інвестиціями «Вольво Україна» 676 174,62 грн, що є страховим відшкодуванням згідно акту № ARX2592088.

Як вбачається із матеріалів справи позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі, перерахувавши кошти.

У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до цієї особи (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, в порядку суброгації.

Колегія суддів не може погодитись із позицією суду першої інстанції в тому, що позивач мав надати суду висновок суб`єкта оціночної діяльності щодо визначення розміру шкоди завданої ТОВ «ККНК «Технобуд» з метою визначення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 754/5129/15-ц (провадження № 61-38365св18) зроблено правовий висновок про те, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (частина друга статті 1192 ЦК України), тоді як розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика, відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - виходячи з витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що, визначаючи обґрунтованість позовних вимог щодо розміру страхового відшкодування, яке підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «АРКС», суд першої інстанції помилково виходив з необхідності урахування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу, з урахуванням фізичного зносу транспортного засобу саме відповідно до звіту про оцінку вартості збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу.

З врахуванням наведеного, саме сплачену позивачем на рахунок ТОВ з іноземними інвестиціями «Вольво Україна» суму 676 174,62 грн слід було стягнути з ОСОБА_5 на користь ПрАТ «СК «АРКС» відповідно до вимог статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування».

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «АРКС» в порядку суброгації 676 174,52 грн.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат

Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

На підставі викладеного та відповідно до вимог статті 382 ЦПК України з відповідача стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах цієї справи, а саме 10 142,62 грн сплаченого судового збору за пред`явлення позову та 15 213,93 грн - за подання апеляційної скарги, а всього - 25 356,55 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області 26 березня 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» в порядку суброгації 676 174,52 грн ( шістсот сімдесят шість тисяч сто сімдесят чотири гривні 52 копійки) та 25 356,55 грн (двадцять п`ять тисяч триста п`ятдесят шість гривень 55 копійок) сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 липня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній