КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/12890/21

номер провадження: 22-ц/824/4368/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Матюшка Вадима Володимировича на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року у складі судді Шевченко Т.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та розподіл спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком, визнання особистою приватною власністю частини майна, яке було придбано за особисті кошти, та поділ спільного майна подружжя, визнання грошового зобов`язання спільним сумісним зобов`язанням подружжя та врахування його при поділі спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та розподіл спільного майна подружжя, в якому просила:

- розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 01 жовтня 2011 року, актовий запис № 1416;

- визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , 2015 року народження, за місцем проживання її матері ОСОБА_2 ;

- стягнути з ОСОБА_1 2 488 000 грн 00 коп. компенсації належної ОСОБА_2 частки у спільній квартирі АДРЕСА_1 з подальшим припиненням права власності ОСОБА_2 на частку.

У вересні 2021 року відповідач ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини з батьком, визнання особистою приватною власністю частини майна, яке було придбано за особисті кошти, та поділ спільного майна подружжя, визнання грошового зобов`язання спільним сумісним зобов`язанням подружжя та врахування його при поділі спільного сумісного майна подружжя, в якому останній просив суд:

- визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , 2015 року народження, за місцем проживання її батька - ОСОБА_1 ;

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 69% частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 104,6 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 000;

- визнати спільним сумісним майном, набутим у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 31% частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 104,6 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 000; грошові кошти у розмірі 500 000 грн 00 коп.;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 частини грошових коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя у розмірі 250 000 грн 00 коп.;

- визнати грошове зобов?язання за договором позики грошових коштів від 30 грудня 2020 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на суму 370 000 грн 00 коп. спільним сумісним борговим зобов?язанням подружжя, врахувавши його при поділі спільного майна подружжя; визнати частки у спільному борговому зобов?язанні подружжя рівними;

- поділити спільне нерухоме майно, набуте у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом визначення ідеальної частки кожного в цілому майні без його реального поділу та залишити його в спільній частковій власності;

у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визначити права на нього наступним чином:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 19,8% частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 104,6 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 000, врахувавши частину боргового зобов?язання ОСОБА_2 у спільному сумісному борговому зобов?язанні подружжя;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 11,2 % частин квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 104,6 кв.м., житловою площею 53,2 кв.м., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 000, з одночасним припиненням боргового зобов?язання ОСОБА_2 у спільному сумісному борговому зобов?язанні подружжя.

У жовтні 2021 року сторони звернулись до суду із спільною заявою про затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року затверджено мирову угоду, укладену 26 жовтня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за умовами якої:

1. відповідач визнає позовну вимогу позивача про розірвання шлюбу повністю. Підтверджує, що примирення сторін та подальше збереження сім?ї неможливе;

2. відповідач (надалі за текстом - батько) визнає позовну вимогу позивача (надалі за текстом - мати) щодо визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі за текстом - дитина), з матір?ю - ОСОБА_2 . Разом з тим, сторони, користуючись правом, наданим статтею 207 ЦПК України, дійшли згоди визначити наступний порядок здійснення батьківських прав та обов?язків щодо дитини:

2.1 батьки (позивач та відповідач) підтверджують, що вони обізнані з приписами ст. 141 Сімейного кодексу України та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» стосовно того, що мати, батько мають рівні права та обов`язки стосовно дитини, а питання виховання дитини вирішуються батьками спільно;

2.2 батько, який проживає окремо від дитини, має право безперешкодно відвідувати дитину за її місцем проживання, або спілкуватися з дитиною поза місцем проживання дитини без присутності того з батьків, з ким проживає дитина, в тому числі засобами телефонного зв`язку та за допомогою різноманітного програмного забезпечення з підключенням до мережі Інтернет: Скайп (Skype), Вайбер (Viber), ВотсАп (WhatsApp) тощо, а мати зобов`язується не чинити батьку перешкоди у такому спілкуванні з дитиною. Час та дата відвідування батька дитини за її місцем проживання попередньо погоджується з матір?ю дитини;

2.3 батько, який проживає окремо від дитини, має право безперешкодно брати дитину до свого місця проживання (з ночівлею) без присутності матері протягом кожного місяця за наступним графіком:

2.3.1 у п`ятницю першого та третього тижня місяця батько забирає дитину з дошкільного або навчального закладу, який відвідує дитина, в понеділок зранку другого та четвертого тижня місяця відповідно, батько відвозить дитину до дошкільного чи навчального закладу, який відвідує дитина згідно з графіком роботи такого дошкільного або навчального закладу. Тобто, починаючи з вечора п`ятниці, всю суботу, неділю до ранку понеділка (з ночівлею) у зазначені тижні місяця дитина проводить з батьком. А також, щосереди кожного тижня місяця батько має право забрати дитину (з ночівлею) до свого місця проживання з дошкільного або навчального закладу, який відвідує дитина, та повернути дитину зранку наступного дня до дошкільного або навчального закладу, який відвідує дитина, згідно з графіком роботи такого дошкільного або навчального закладу;

2.3.2 у випадку, якщо дитина у вказаний в пункті 2.3.1 даної мирової угоди час не відвідує з будь-яких причин дошкільний або навчальний заклад, батько має право забрати дитину з місця її постійного проживання у 17:00 п`ятниці першого та третього тижня місяця і повернути дитину до місця її постійного проживання до 11:00 понеділка другого та четвертого тижня відповідно. Тобто, починаючи з 17:00 п`ятниці, всю суботу, неділю до 11:00 понеділка (з ночівлею) у зазначені тижні місяця дитина проводить з батьком. А також, щосереди кожного тижня місяця батько має право забрати дитину (з ночівлею) до свого місця проживання з місця постійного проживання дитини у 17:00, та повернути дитину до місця її постійного проживання наступного дня до 11:00;

2.3.3 сторони мають право погодити інший, більш тривалий час перебування дитини за місцем проживання батька з ночівлею без присутності матері;

2.3.4 у випадку, якщо дитина перебуває з батьком, тоді мати має право спілкуватись з дитиною засобами телефонного зв?язку та за допомогою різноманітного програмного забезпечення з підключенням до мережі Інтернет: Скайп (Skype), Вайбер (Viber), ВотсАп (WhatsApp) тощо, а батько зобов`язується не чинити матері перешкоди у такому спілкуванні з дитиною;

2.4 у випадку, якщо матір з будь-яких причин вимушена бути тимчасово відсутньою за місцем постійного проживання свого та дитини (відпустка без дитини, відрядження, лікування тощо), вона зобов`язана повідомити про це батька якомога раніше. У відсутність матері, дитина проживає з батьком;

2.5 батько та мати мають право безперешкодно відвідувати будь-які дошкільні/шкільні/навчальні та позашкільні зібрання, гуртки, заходи, які проводяться за участю дитини або для забезпечення її інтересів з урахуванням часу, визначеного установами, які відвідує дитина;

2.6 у випадку хвороби дитини, під час її перебування з матір`ю, мати зобов`язана негайно поінформувати батька, в тому числі, якщо дитина захворіла під час перебування на відпочинку з матір`ю та надати можливість безперешкодно спілкуватись з дитиною за місцем її перебування, проживання чи лікування. У випадку хвороби дитини, під час її перебування з батьком, батько зобов`язаний негайно поінформувати матір, в тому числі, якщо дитина захворіла під час перебування на відпочинку з батьком та надати можливість безперешкодно спілкуватись з дитиною матері за місцем її перебування, проживання чи лікування;

2.7 за своїм бажанням, батько та мати можуть не менше, ніж двічі на рік проводити відпустки з дитиною загальною тривалістю 45 днів у літній період (без урахування зимових, весняних та осінніх канікул), якщо про інше не домовляться батьки. Період проведення таких відпусток не може перешкоджати навчальному процесу дитини;

2.7.1 батьки погодили, що батько проводить з дитиною зимові, весняні та першу половину літніх канікул у непарні роки, у парні роки - осінні канікули та другу половину літніх канікул. Мати проводить з дитиною осінні канікули та другу половину літніх канікул у непарні роки та зимові, весняні та першу половину літніх канікул - у парні роки, якщо про інше не буде досягнуто домовленостей між батьками;

2.7.2 той з батьків, який планує виїжджати з дитиною у відпустку, бере на себе всі витрати та ризики, пов`язані із харчуванням, транспортуванням, проживанням, дозвіллям, медичним супроводом дитини на весь час подорожі;

2.7.3 дитина може поїхати у відпустку з одним із батьків або в межах території України, або закордон. Інший з батьків зобов`язується не чинити перешкод іншій стороні з вивозу дитини на відпочинок закордон і зобов`язується своєчасно надавати всі нотаріальні згоди на такий виїзд;

2.8 перебування з дитиною протягом таких національних свят, як: Новий Рік, Різдво, травневі свята та Великдень здійснюється батьками за принципом рівної участі. У парні роки дитина проводить вказані національні свята разом з матір`ю, у непарні роки - з батьком, якщо про інше не досягнуто домовленостей між батьками;

2.9 батьки погодили, що з метою святкування Нового Року, Різдва та Великодня, дитина проводить у батька або матері в залежності від парного або непарного року, згідно з умовами, визначеними даною мировою угодою, починаючи з 31 грудня відповідного парного або непарного року до 2 січня включно наступного року; Різдвяні свята - з 05 січня по 08 січня включно; Великдень - з дня, що передує Великодню по день, що слідує за Великоднем включно;

2.10 святкування днів народження дитини у парні роки організовуються та фінансуються матір`ю, батько та його родичі мають право прийти на святкування привітати дитину, у непарні роки - організовуються та фінансуються батьком, мати та її родичі мають право прийти на святкування та привітати дитину;

2.11 батьки, з урахуванням інтересів дитини, приймають спільне рішення щодо освіти та освітніх закладів, гуртків, секцій, додаткових занять, медичних закладів тощо, які буде відвідувати дитина;

2.12 батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї мови, своєї національності, своєї релігії, своєї Батьківщини; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої та вищої освіти, готувати її до самостійного життя;

2.13 батьки несуть відповідальність за життя і здоров`я дитини, її інтелектуальний, особистий і фізичний розвиток;

2.14 позивач і відповідач зобов`язуються не втручатися в особисте життя один одного та не налаштовувати дитину проти батька чи матері, чи інших членів сім`ї та родини;

2.15 батьки засвідчують, що вони обізнані з приписами статті 180 Сімейного кодексу України, відповідно до якої визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття;

2.16 батьки зобов`язуються належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання, а також своєчасно повідомляти один одного про зміну свого місця проживання та будь-які інші обставини, що мають суттєве значення для своєчасного виконання своїх зобов`язань за даною мировою угодою;

3. сторони погодили, що місце проживання дитини може бути змінено у разі досягнення згоди про це сторін (позивача і відповідача), або коли дитина досягне віку, з якого вона матиме право самостійно визначати своє місце проживання;

4. сторони погодили, що протягом двадцяти календарних днів, з моменту затвердження даної мирової угоди, дитина буде знята з реєстраційного обліку місця проживання за адресою квартири АДРЕСА_1 . Мати (позивач) та батько (відповідач) зобов`язуються вчинити всі необхідні дії для зміни адреси реєстрації місця проживання дитини у зазначені в даному пункті мирової угоди строки;

5. сторони, усвідомлюючи значення своїх дій, діючи добровільно, дійшли згоди врегулювати спір щодо поділу спільного майна подружжя наступним чином:

5.1 відповідач ОСОБА_1 сплачує на користь позивача ОСОБА_2 компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя (позивача та відповідача) у розмірі 1 314 590 грн 00 коп., що за офіційним курсом Національного банку України гривні до долара США на дату підписання цієї мирової угоди еквівалентно 50 000 доларів США (далі за текстом - компенсація) протягом двох календарних місяців з моменту затвердження даної мирової угоди відповідною ухвалою суду. Від решти позовних вимог щодо поділу спільного майна подружжя позивач - ОСОБА_2 відмовляється на умовах цієї мирової угоди;

5.1.1 належним документальним доказом сплати компенсації відповідачем позивачу є банківська квитанція/чек (із каси банку, терміналу для оплати, банкомату), виписка з рахунку відповідача, що підтверджує сплату компенсації на користь позивача - ОСОБА_2 або власноручно написана розписка ОСОБА_2 або відповідна заява ОСОБА_2 , підпис на якій посвідчено нотаріально (у разі сплати компенсації готівкою). У випадку сплати компенсації у безготівковій формі, кошти перераховуються відповідачем позивачу за наступними реквізитами: IBAN НОМЕР_1 , у АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», МФО 305299, ІПН 21, отримувач - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), призначення платежу: «сплата компенсації за частку у спільному майні подружжя згідно мирової угоди, затвердженої ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва, справа № 752/12890/21»;

5.1.2 сторони погодили, що компенсація сплачується одним платежем (траншем);

5.1.3 в разі, якщо на момент сплати відповідачем компенсації, офіційний курс Національного банку України гривні до долара США збільшиться, порівняно з курсом Національного банку України, що існував на момент укладення даної мирової угоди, сума компенсації в національній валюті - гривні розраховується за офіційним курсом гривні до долара США Національного банку України на момент оплати і має складати еквівалент 50 000 доларів США;

5.1.4 позивач ОСОБА_2 зобов`язується в день здійснення оплати компенсації за даною мировою угодою надати відповідачу ОСОБА_1 заяву про повне виконання умов мирової угоди ОСОБА_1 щодо сплати компенсації та відсутність з її сторони будь-яких претензій, підпис на якій посвідчено нотаріально;

5.1.5 позивач ОСОБА_2 зобов`язується протягом двох робочих днів, що слідують за днем затвердження даної мирової угоди судом, надати відповідачу ОСОБА_1 нотаріально посвідчену згоду на передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_1 , укладення договору іпотеки на умовах, визначених на власний розсуд ОСОБА_1 з метою отримання ним коштів для виконання умов цієї мирової угоди;

5.2 квартира АДРЕСА_1 переходить в особисту приватну власність відповідача - ОСОБА_1 в цілому без обмеження права вільно володіти, користуватись та розпоряджатись відповідно до чинного законодавства України після повного виконання відповідачем пункту 5.1 цієї мирової угоди. Подальше володіння, розпорядження і користування зазначеною квартирою здійснюється відповідачем ОСОБА_1 самостійно, на власний розсуд і не потребує будь-якого погодження з боку позивача - ОСОБА_2 ;

5.3 право позивача - ОСОБА_2 на частку в будь-якому майні, що є спільною сумісною власністю подружжя (позивача та відповідача) припиняється після затвердження даної мирової угоди та повного виконання відповідачем пункту 5.1 цієї мирової угоди;

5.4 позивач ОСОБА_2 , розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, засвідчує, що після визнання, затвердження даної мирової угоди та повного виконання відповідачем пункту 5.1 цієї мирової угоди, вона втрачає будь-які майнові права на квартиру АДРЕСА_2 , в тому числі і право проживання та реєстрації місця проживання за адресою квартири, та зобов`язується протягом двадцяти днів, з моменту затвердження даної мирової угоди, знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою квартири;

5.5 позивач та відповідач підтверджують, що поділ спільного сумісного майна подружжя, передбачений даною мировою угодою, охоплює всі майнові права на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя (позивача та відповідача), є справедливим, відповідає домовленостям сторін (позивача та відповідача), не обмежує права будь-якої із сторін (позивача або відповідача), не ставить будь-яку із сторін (позивача або відповідача) в невигідне/надзвичайно невигідне матеріальне становище;

5.6. сторони засвідчують, що після виконання даної мирової угоди вони не будуть мати між собою будь-яких неврегульованих майнових питань та претензій щодо спільного сумісного майна подружжя (позивача та відповідача);

6. у разі невиконання позивачем та/або відповідачем зобов?язань, передбачених затвердженою судом мировою угодою, ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень, згідно ч. 3 ст. 208 ЦПК України;

7. кожна сторона несе самостійно витрати на професійну правничу допомогу, сплату судового збору інші судові витрати. Вказані витрати покладаються на відповідну сторону, яка їх сплатила;

8. сторони зобов`язуються сумлінно виконувати умови, передбачені цією мировою угодою;

9. з моменту затвердження даної мирової угоди сторони не мають взаємних претензій з приводу предмету позову по справі 752/12890/21, а спір вважається врегульованим відповідно до умов мирової угоди.

Провадження у даній справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та розподіл спільного майна подружжя та в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком, визнання особистою приватною власністю частини майна, яке було придбано за особисті кошти, та поділ спільного майна подружжя, визнання грошового зобов?язання спільним сумісним зобов`язанням подружжя та врахування його при поділі спільного сумісного майна подружжя - закрито.

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, в якій просив визнати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року у справі №752/12890/21 такою, що не підлягає виконанню.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 звертаючись до приватного виконавця із заявою про примусове виконання не надала доказів невиконання мирової угоди зі сторони ОСОБА_1 , що в свою чергу слугувало б підставою для набуття такою мировою угодою статусу виконавчого документа, а відповідно підлягала примусовому виконанню.

Вказував, що станом на 08 вересня 2022 року (дата подання ухвали суду на примусове виконання), як і на зараз ОСОБА_2 не виконано свого зобов`язання щодо надання ОСОБА_1 нотаріально посвідченої згоди на передачу в іпотеку квартири, укладання договору іпотеки на умовах, визначених на власний розсуд ОСОБА_1 з метою отримання ним коштів для виконання умов цієї мирової угоди (п.5.1.5).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню залишено без задоволення.

Ухвала суду мотивована тим, що аналіз матеріалів даної справи указує на те, що в цій справі відсутні як матеріально-правові, так і процесуальні підстави для визнання ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року, як виконавчого документа, таким, що не підлягає виконанню.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Матюшко В.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права просить її скасувати та постановити нове рішення, яким його заяву задовольнити. Крім того просить стягнути з ОСОБА_5 на свою користь безпідставно отримані кошти в рамках виконавчого провадження №69819773 на суму 1 828 430 грн 00 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року у справі №752/12890/21 не підлягала саме примусовому виконанню повністю або частково у зв`язку відсутністю в такій ухвалі заходів примусового виконання рішення, оскільки сторони мирової угоди домовились виконувати взаємні поступки, зокрема в пунктах 5-5.3 мирової угоди від 26 жовтня 2021 року, добровільно.

Вказує, що суд першої інстанції не дослідив посилання заявника на те, що ухвала від 20 січня 2022 року разом з пунктом 5 мирової угоди від 26 жовтня 2021 року не містить заходи примусового виконання рішення, а лише добровільні поступки позивача та відповідача з метою врегулювання спору щодо поділу майна (квартири) по АДРЕСА_3 площею 104,6 кв.м. Зазначає, що пункти 5.1-5.1.4 враховуючи також пункт 5 мирової угоди не містили заходів примусового виконання рішення, передбачених ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» оскільки згідно пунктом 5 мирової угоди сторони (позивач та відповідач), усвідомлюючи значення своїх дій, діючи добровільно, дійшли згоди врегулювати спір щодо поділу спільного майна.

Наголошує, що ухвалу від 20 січня 2022 року неможливо в законний спосіб пред`явити однією із сторін до примусового виконання безпосередньо без отримання виконавчого листа, а виконавчий лист, що буде виданий на підставі такої ухвали не буде містити заходів примусового виконання.

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України, ст.14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а, отже, принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

Згідно з вимогами ч.2 ст.432 ЦПК України згідно з якими суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.

Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав.

Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 20/12/2019 (провадження № 61-14244ав20) та від 24 червня 2021 року у справі № 750/9956/17 (провадження № 61-15664 св19).

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року про затвердження мирової угоди, укладеної 26 жовтня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набрала законної сили 07 лютого 2022 року (а.с.30-37, т.3а).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А. від 09 вересня 2022 року відкрито виконавче провадження № ВП69819773 з виконання виконавчого документу - ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року у справі №752/12890/21 про затвердження мирової угоди, укладеної 26 жовтня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.39-49, т.3а).

У межах цього виконавчого провадження № ВП69819773 приватним виконавцем здійснювались активні виконавчі дії.

Тобто, приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Гненним Д.А. у межах виконавчого провадження № ВП69819773 ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року у справі №752/12890/21 була прийнята до примусового виконання як належним чином оформлений виконавчий документ.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, якою передбачено, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановити їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №306/192/14-ц.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Отже, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (див. постанову Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17).

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва зі скаргою на дії приватного виконавця, у якій просив визнати неправомірними та скасувати постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д. А. про: відкриття виконавчого провадження № 69819773 від 09 вересня 2022 року, про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні, про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні, про арешт майна боржника у виконавчому провадженні, про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні, зобов`язати приватного виконавця Гненного Д.А. повернути стягувачу виконавчий документ без прийняття до виконання, а саме - ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 листопада 2022 року у справі № 752/12890/21 скаргу ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А. залишено без задоволення. Провадження в частині визнання неправомірною та скасування постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А. про стягнення з боржника основної винагороди від 09 вересня 2022 року, про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій від 09 вересня 2022 року у виконавчому провадженні №69819773 від 09 вересня 2022 року закрито.

Додатковою ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року у справі № 752/12890/21 заяву приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А. про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А. понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн 00 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року у справі №752/12890/21 апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 21 листопада 2022 року та додаткову ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 14 лютого 2023 року залишено без змін.

У справі № 752/12890/21 судами встановлено, зокрема, що у виконавця за наявності заяви про примусове виконання рішення, яка відповідає вимогам ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», не було підстав для повернення виконавчого документу (ухвали суду) стягувачу. Також встановлено, що за змістом ст.208 ЦПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом. У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Тобто у справі № 752/12890/21преюдиційно встановлено, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року у справі №752/12890/21 є виконавчим документом та підлягала примусовому виконанню. Тому ці обставини та не можуть бути поставлені під сумнів чи переоцінку.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року, як виконавчого документа, таким, що не підлягає виконанню.

Із цих же підстав преюдиційності, не заслуговує на увагу посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Матюшка В.В. в апеляційній скарзі на те, що ухвалу від 20 січня 2022 року неможливо в законний спосіб пред`явити однією із сторін до примусового виконання безпосередньо без отримання виконавчого листа.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.

Крім того, апеляційний судом приймає до уваги, що постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А. від 22 вересня 2023 року виконавче провадження № 69819773 з виконання виконавчого документу - ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року у справі №752/12890/21 про затвердження мирової угоди, укладеної 26 жовтня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - закінчено у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.36-42, т.4).

Указана постанова приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Гненного Д.А. від 22 вересня 2023 року про закінчення виконавчого провадження № 69819773, у встановленому законом порядку не оскаржена та є чинною.

Тобто, в даному випадку визнання ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року у справі №752/12890/21 такою, що не підлягає виконанню, не є ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 як сторони виконавчого провадження.

Оскільки по справі не встановлено передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2022 року, як виконавчого документа, таким, що не підлягає виконанню, то також не можуть бути задоволені і вимоги апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Матюшка В.В. про стягнення з ОСОБА_5 безпідставно отриманих коштів в рамках виконавчого провадження №69819773 на суму 1 828 430 грн 00 коп.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Матюшка Вадима Володимировича залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: