КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Бондаренко О.В.
Єдиний унікальний номер справи № 357/1572/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Олешко Л.Ю.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області про встановлення фактів ,що мають юридичне значення.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги,

В с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася із вказаною заявою до суду.

У прохальній частин заяви просила:

- встановити факт, що має юридичне значення, а саме - встановити особу заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження с. Салівонки Васильківського району, Київської області,

- встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Саливонки, Васильківського району, Київської області в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року разом з батьками, а саме матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2024 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено особу заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Саливонки Васильківського району Київської області.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Саливонки Васильківського району Київської області на території України станом на 24 серпня 1991 року.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Представник заявника, адвокат Ткаченко Л.В. 27 березня 2024 року подала до суду заяву, в якій просила ухвалити додаткове рішення суду, вказавши неповнолітній вік заявника.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 була заявлена вимога, що містила формулювання: «Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Саливонки, Васильківського району, Київської області в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року разом з батьками, а саме матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .»

Разом з тим, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 березня 2024 року позов задоволено частково.

Підставою звернення до суду слугував лист - відмова заінтересованої особи від 13 червня 2023 року (копія є в матеріалах справи), в якому зазначено, що: «ідентифікацію особи та належність до громадянства не підтверджено. У зв`язку з вищевикладеним рекомендуємо звернутися до суду із відповідною заявою для встановлення особи та факту постійного проживання в Україні на момент 24 серпня 1991 разом з батьками у неповнолітньому віці».

В резолютивній частині судового рішення вказано: «встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Саливонки, Васильківського району, Київської області в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року разом з батьками, а саме матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Разом з тим у рішенні не зазначена фраза «в неповнолітньому віці».

При черговому зверненні до міграційної служби, з`ясувалось, що судом помилково не в повній мірі вирішено заявлену вимогу, а саме не вказано що заявник постійно проживав в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991, що буде перешкодою для подальшої реалізації права на встановлення належності до громадянства України.

Просила у заяві:

Викласти друге речення резолютивної частини рішення в наступній редакції «встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Саливонки, Васильківського району, Київської області в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року разом з батьками, а саме матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .»

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2024 року У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просила ухвалу суду скасувати, задовольнити її заяву про ухвалення додаткового рішення.

У скарзі посилалася на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначала, що суд при винесенні не врахував зазначені в основній заяві вимоги, і вимоги діючого законодавства з цього питання.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 04 липня 2024 року за адресами , які були зазначені в матеріалах справи. Представник заявниці приймала участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 270 ЦПК України заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

Відповідно до п.10 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215: «Для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття, та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів:«... - судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року...» або «..- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року». Це означає, що чинним законодавством України передбачено, що зазначення в судовому рішенні «в неповнолітньому віці» (не в залежності чи з батьками чи без них проживав заявник) є обов`язковим для встановлення належності особи до громадянства України.

Зміст обґрунтувань даної вимоги та необхідність встановлення даного факту наводилась в самій заяві та зазначалось представником заявника при судовому розгляді.

З поданого свідоцтва про народження заявника серія НОМЕР_1 , дата видачі 21 лютого 2023 року вбачається, що вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто станом на 24 серпня 1991 заявниці ОСОБА_1 було 12 років, відповідно вона була неповнолітньою.

Тому, в цій справі заявниця просила суд, зокрема: «встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Саливонки, Васильківського району, Київської області в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року разом з батьками, а саме матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Такий зміст заяви відповідає вимогам законодавства, зокрема Указу Президента України № 215 від 27 березня 2001 року.

Суд, задовольнивши частково вимоги ОСОБА_1 , зокрема, встановив факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки села Саливонки Васильківського району Київської області на території України за станом на 24 серпня 1991 року, натомість відмовив в частині вимог заяви щодо встановлення факту проживання в неповнолітньому віці разом з батьками, а саме з матір`ю, при цьому посилався не недостатність наданих доказів. Разом з тим, слід зауважити, що ОСОБА_1 , народжена 12 квітня 1979 року за станом на 24 серпня 1991 року очевидно була неповнолітньою - їй було 12 років, а відтак не зазначивши в рішенні фразу « в неповнолітньому віці», як і було зазначено в основній заяві, суд припустився хибного висновку відмовляючи в ухваленні додаткового рішення.

Крім того, в матеріалах справи наявні докази, що ОСОБА_1 у 1991 році була повернута до місця проживання, де на той момент проживали її батько та сестра ,що підтверджується рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (а.с. 12-14) .

З урахуванням положень ст. 270 ЦПК України, додаткове рішення може ухвалити лише суд, що ухвалив рішення, за заявою учасників справи чи з власної ініціативи, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Апеляційний суд позбавлений можливості вирішити питання щодо ухвалення додаткового рішення у справі в якій не вирішував справу по суті спору.

Перевіряючи рішення суду в межах вимог заявлених у суді першої інстанції, та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду справи .

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 квітня 2024 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 10 липня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова