Справа № 148/2355/16-ц
Провадження по справі № 2/129/23/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" червня 2024 р. Гайсинський районний суд Вінницької області

в складі головуючої Бондар О.В.,

з участю секретаря Чаленко А.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

її представника адвоката Гуменюк Н.В.,

відповідача ОСОБА_2 ,

її представника адвоката Чудака В.Д.

розглянув у судовому засіданні в місті Гайсині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

установив:

17.11.2016 р. до Тульчинського районного суду заявлено позов ОСОБА_1 , який вона назвала про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, в позовних вимогах позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_2 протягом тижня після набрання чинності рішенням суду спростувати відомості, що не відповідають дійсності і порочать її, ОСОБА_1 , честь, гідність, ділову репутацію та принести їй свої вибачення в присутності педагогічного колективу НВК ЗШ І-ІІІ ступенів №3 гімназії м.Тульчина та їх батьків, а також спростувати їх тим же шляхом, яким вони розповсюджені через телебачення, інтернет та друковані засоби масової інформації, через які вони були розповсюджені гр. ОСОБА_2 ; також просить стягнути з ОСОБА_2 на її ОСОБА_1 користь моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона працює на посаді вчителя історії НВК ЗШ І-ІІІ ст. №3 - гімназії м Тульчина Вінницької області, її педагогічний стаж понад 41 рік, має вищу освіту за спеціальністю «історія і педагогіка», спеціаліст вищої категорії, син відповідачки ОСОБА_3 навчається в 10-а класі цієї школи, ОСОБА_1 викладає у нього історію, в школі жодних конфліктів чи непорозумінь між ними не було; 9.10.2015 року на ім`я директора НВК надійшла заява відповідачки ОСОБА_2 зі звинуваченнями у неприязному відношенні та непедагогічних методах роботи до її сина ОСОБА_4 , 16.11.2015 р. у черговій заяві до директора ОСОБА_2 вказує про довготривале перевантаження нервової системи та стійку втрату здоров`я її сина внаслідок цькування вчителем ОСОБА_1 на протязі довгого періоду, такі ж скарги із зазначенням того, що ОСОБА_1 здійснює моральний тиск на учнів, принижує їх та їх батьків, відповідачка адресує до Начальника відділу освіти Тульчинської РДА, Міністра освіти і науки України, у відповідях про результати розгляду заяв зазначено про те, що наведені ОСОБА_2 факти не мають підтвердження, не спостерігається психологічне насилля з боку позивача по відношенню до ОСОБА_5 на уроках історії і правознавства.

Крім того ОСОБА_6 розповсюджує про позивача недостовірну інформацію через засоби інформації, газети та телебачення, в газеті «33- й канал» 4 травня 2016 р. в статті «Вчителька з Тульчина вимагає від батьків учня вибачень та 50 тисяч гривень» ОСОБА_7 вказує: «Тепер всі батьки просять мене , щоб я до кінця року відвідувала уроки історії, боо ця вчителька вже пішла «врознос»… «фахівці вже помітили низку різноманітних порушень у її роботі»..., … «діти відчувають , як вона їх ненавидить»…, … «мами пам`ятають цей жах ще зі свого шкільного минулого, тому й підписали колективну заяву за те щоб вчительку звільнити», також поширює інформацію за допомогою інтернет видань: у публікації «Освітянська українофобія», у своїй заяві від 25.02.2016 року на ім`я директора ОСОБА_2 вказує «…цькування та приниження честі та гідності мого сина з боку вчителя історії ОСОБА_1 не припиняється, вчора 24 лютого 2016 р. на уроці правознавства ОСОБА_1 дозволила собі у вкрай цинічній та зловтішній формі коментувати стан здоров`я мого сина, його лікування та прийом ліків, чому були свідками всі учні класу, вважаю поведінку вчителя неприпустимою, непедагогічною та вкрай не етичною, прошу надати оцінку діям вчителя а також прийняти міри по запобіганню таких ситуацій у майбутньому»; це звернення розглянуто дирекцією школи та встановлено що факт цькування та приниження честі та гідності ОСОБА_5 , учня 10-А класу, не підтверджено, дирекція школи просить ОСОБА_2 звернути увагу на необхідність виконання її сином учнівських правил під час навчально-виховного процесу. В сюжетах «События» на каналі «Україна» за 22.04.2016 р., «Надзвичайні новини» канапу ІCTV, у випуску ТСН о 12.00 25.04.2016 р. ОСОБА_2 дала інтерв 'ю , в якому вказала що ОСОБА_1 обзиває батьків і дітей. Позивачка зазначає, що таким чином на протязі тривалого часу відповідачка поширює про неї як учителя історії, недостовірну інформацію, принижує своїми діями її честь, гідність, ділову репутацію, а тому вважає, що дії відповідачки завдали їй моральної шкоди, яка полягає в тому, що розповсюдивши інформацію про її нібито непедагогічні методи роботи, цькування дітей, образи як батьків та дітей, відповідачка паплюжить її честь, гідність, ділову репутацію, як учителя, людини, внаслідок її незаконних дій ОСОБА_1 перенесла моральні страждання та хвилювання, втратила сон та спокій, змушена надавати письмові пояснення керівництву навчального закладу, пояснювати ситуацію що склалась, як колегам по роботі так і іншим людям яким вона стала відома, звертатися за захистом своїх прав до суду. Все це потребує від неї вжиття додаткових зусиль для організації свого життя та завдає моральних страждань. Внаслідок дій відповідачки погіршився стан її здоров`я, позивачка перенесла нервовий стрес, змушена була звернутись за медичною допомогою, завдану їй моральну шкоду оцінює в розмірі п`ятдесят тисяч гривень.

21.12.2016 р. надійшло заперечення на позовну заяву, в якому представник відповідача ОСОБА_8 заперечував проти задоволення позову, вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та не доведеними належними і допустимими доказами, у їх задоволенні просив відмовити. На обґрунтування своїх заперечень вказав, що відповідачка, як мати учня навчального закладу, звертаючись із зазначеними позивачкою заявами, виконувала лише свій материнський обов`язок, турбуючись за свого сина і не мала при цьому найменшого наміру когось образити чи принизити, в тому числі і ОСОБА_1 , вищевказані заяви були подані нею не з метою доведення викладених в них відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами, звернення ОСОБА_1 до суду відповідачка вважає намаганням позбавити її конституційного права на звернення та виконання свого громадського, материнського обов`язку на виконання вимог ст. 29 Закону України "Про загальну середню освіту", відповідно до якої батьки або особи, які їх замінюють, мають право, зокрема, звертатися до відповідних органів управління освітою з питань навчання і виховання дітей; захищати законні інтереси дітей.

10.03.2017 р. позивачка подала до суду позовну заяву зі зменшеними позовними вимогами, просила зобов`язати ОСОБА_2 спростувати відомості, поширенні нею 04 травня 2016 року у статті «Вчителька з Тульчина вимагає від батьків вибачень та 50 тисяч гривень», яка була опублікована газетою «33-й канал», у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, шляхом публікації офіційного вибачення перед позивачем, ОСОБА_2 про те, що нею поширена недостовірна, така, що не відповідає дійсності, порушує права свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 інформація, яка була опублікована у статті «Вчителька з Тульчина вимагає від батьків вибачень та 50 тисяч гривень» та розповсюджена 04 травня 2016 газетою «33-й канал», не пізніше п 'ятнадцяти днів з дня набрання рішення суду законної сили; стягнути з відповідачки на користь позивачки моральну шкоду в сумі п`ятдесят тисяч гривень та судові витрати.

Після задоволення самовідводів суддів Немирівського районного суду та Тульчинського районного суду справу надіслано до Гайсинського районного суду.

Відповідно до протоколу розподілу справи між суддями від 27.09.2018 р. головуючою визначено суддю Бондар О.В.

22.12.2020 р. ухвалою суду закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду, ухвалено про виклик свідків відповідача, однак у подальшому відповідач відмовилася від подання до суду таких доказів, як показання свідків.

В судовому засіданні представник позивача вимоги змінені (зменшені) позовні вимоги підтримала, просила їх задовільнити, вважала, що саме відповідачка ОСОБА_2 розповсюдила недостовірну і таку, що не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, яка була опублікована у статті «Вчителька з Тульчина вимагає від батьків вибачень та 50 тисяч гривень» в газеті «33-й канал» від 04 травня 2016 р., оскільки стаття містить посилання на саме її слова: «вчителька вже пішла «врознос», «фахівці вже помітили цілу низку різноманітних порушень у її роботі», «діти відчувають, як вона їх ненавидить. Мами пам`ятають цей жах ще зі свого шкільного минулого», оскільки саме ОСОБА_2 з метою розповсюдження такої інформації дала інтерв`ю журналістам газети «33-й канал», яка на той час була популярною, мала достатньо великий тираж 107000, зазначену статтю прочитали багато жителів Вінницької області. Зазначена та розповсюджена відповідачем інформація нічим не підтверджена, видумана самою відповідачкою, натомість ОСОБА_1 має багато нагород і грамот, подяк за самовіддану працю, великий стаж педагогічної діяльності, її поважають колеги і учні, підтримала вимоги про стягнення моральної шкоди у зазначеному в позовних вимогах розмірі та за зазначених в позовній заяві обставин.

Позивачка позовні вимоги підтримала, просила їх задовільнити.

Відповідачка ОСОБА_2 проти позовних вимог заперечила, вважала їх абсолютно недоведеними під час розгляду справи, ніякого інтерв`ю газеті «33-й канал» вона не давала, зазначену в позові інформацію не розповсюджувала, це зробила редакція та журналісти газети, звідки журналісти взяли таку інформацію, їй невідомо, з приводу конфлікту з вчителькою ОСОБА_1 вона зверталася до дирекції школи, крім того, відбувалися слухання справи про захист честі і гідності за позовом ОСОБА_1 до неї в суді, там були журналісти різних засобів масової інформації.

Представник відповідача адвокат Чудак В.Д. позицію відповідача підтримав, вважав, що позивачем не доведено, що саме ОСОБА_2 такими словами висловлювалася на адресу позивача, стаття, про яку йдеться в судовому засіданні, не містить прямої мови, розповсюдити таку інформацію шляхом публікації статті «Вчителька з Тульчина вимагає від батьків вибачень та 50 тисяч гривень» в газеті «33-й канал» від 04 травня 2016 р. у ОСОБА_2 немає можливості, бо вона не є ні редактором, ні журналістом цієї газети, доказів, що саме про ОСОБА_1 йдеться в цій статті, а не про іншу вчительку історії та права з Тульчина, ні стаття в газеті, ні матеріали справи не містять, також не доведено будь-якого відношення відповідачки ОСОБА_2 до зазначених висловлювань, опублікованих журналістами газети.

Суд зясував позиції сторін, дослідив докази, надані сторонами на обґрунтування своїх вимог і заперечень, з урахуванням вимог закону прийшов до висновку про те, що змінені (зменшені) позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких міркувань.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» звертається увага судів на те, що «При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право».

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Таке право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом частини першої статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до частини другої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

За положеннями статей 270, 297 ЦК України окремим видом особистих немайнових прав є право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Статтями 15, 275 ЦК України передбачено право особи на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб.

Частиною другою статті 302 ЦК України на особу, яка поширює інформацію, покладено обов`язок переконатися в її достовірності.

За практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. У свою чергу національна влада може втрутитися у процес реалізації норми статті 10 Конвенції, якщо, зокрема, це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним у демократичному суспільстві.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Положеннями статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

В рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогрессу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до інформації чи ідей, які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

У відповідності до статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову прозахист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Одним із основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

В своїй Постанові від 14 липня 2021 року у справі № 203/360/20 Верховний Суд вказав на те, що публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодилися на таку увагу.

Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що в газеті «33-й канал» від 04 травня 2016 р. опублікована стаття «Вчителька з Тульчина вимагає від батьків вибачень та 50000 гривень», авторами якої є Т.Кондратьєва та ОСОБА_9 про конфлікт між батьками учнів десятого класу Тульчинської школи-гімназії і вчителькою історії ОСОБА_10 , де журналістами викладено позицію батьків, з посиланням на слова ОСОБА_11 , з приводу конфлікту а також позицію вчителя історії та права ОСОБА_12 , крім того, пояснення не зазначеної особи чи осіб управління районної освіти.

Відповідно до трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 ОСОБА_1 працює на посаді вчителя історії Тульчинської СШ №3 з 06.09.1982 р., має позитивні характеристики з місця роботи (а.с.14-15,21), почесні грамоти і подяки (а.с.41-42,44-50); ОСОБА_6 9.10.2015 року та 16.11.2015 р. звернулася із заявами на ім`я директора НВК з проханням вжити заходів до вчителя історії ОСОБА_1 , яка має неприязне відношення до її сина ОСОБА_4 , 2000 р.н., та непедагогічні методи роботи (а.с.11,12); згідно відповідей Відділу освіти Тульчинської РДА, директора школи № 3, для перевірки звернень ОСОБА_13 була створена комісія, яка провела опитування учнів 10 класу, жодних порушень у поведінці вчителя історії ОСОБА_1 . комісія не виявила, як і упередженого ставлення педагога до учня ОСОБА_14 (а.с.18-30).

Фактично предметом оскарження в справі є оціночне судження, зроблене журналістами як узагальнення інтерв`ю з фізичними особами, вагомих причини, які б давали підстави для покарання журналістів за участь у відповідному розповсюдженні висловлювань інших осіб, судом не встановлено, засіб масової інформації - газета «33-й канал» до участі у справі не залучався, як і журналісти автори статті «Вчителька з Тульчина вимагає від батьків вибачень та 50000 гривень», відповідачка взагалі заперечує факт дачі нею будь-яких інтерв`ю журналістам саме цієї газети, позивачем факт такого висловлювання саме ОСОБА_2 та розповсюдження нею вказаної інформації належними і допустимими доказами не доведено, опублікована інформація містить оціночні судження батьків, педагога та незазначених осіб з управління районної освіти.

Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 161/4052/16-ц (провадження № 61-7181св18) наголосив, що у такому випадку позивач має можливість захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Позовних вимог про визнання такої інформації недостовірної і такою, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, позивачем заявлено не було.

На підставі викладеного суд визнає, що звернення ОСОБА_2 , як матері учня 10-а класу ОСОБА_4 , 2000 р.н., до директора НВК ЗШ І-Ill ст. №3 - гімназії м. Тульчина, начальника відділу освіти Тульчинської РДА, Міністра освіти і науки України не є поширенням недостовірної інформації про вчителя історії її сина, яка на її думку, виявляла неприязне відношення та непедагогічні методи виховання та навчання до її сина, а її правом на таке звернення. Статтю з оціночними судженнями батьків, зокрема і ОСОБА_13 , а також коментарем вчителя ОСОБА_15 , виготовлено авторами статті «Вчителька з Тульчина вимагає від батьків вибачень та 50000 гривень», серед яких не зазначено ОСОБА_16 , опублікування її у пресі та розповсюдження друкованим засобом масової інформації здійснено редакцією газети «ЗЗ-й канал», а не відповідачем.

Доводи позивача про те, що саме відповідачем ОСОБА_2 розповсюджено недостовірну і таку, що не відповідає дійсності, порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 інформацію, яка була опублікована у статті «Вчителька з Тульчина вимагає від батьків вибачень та 50 тисяч гривень» в газеті «33-й канал» від 04 травня 2016 р., оскільки стаття містить посилання на саме її слова: «вчителька вже пішла «врознос», «фахівці вже помітили цілу низку різноманітних порушень у її роботі», «діти відчувають, як вона їх ненавидить. Мами пам`ятають цей жах ще зі свого шкільного минулого», - не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, дослідженими судом в судовому засіданні.

Позивачем не доведено заявлених позовних вимог у частині зобов`язання відповідача спростувати відомості, поширенні нею 04 травня 2016 року у статті «Вчителька з Тульчина вимагає від батьків вибачень та 50 тисяч гривень», яка була опублікована газетою «33-й канал», у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, шляхом публікації офіційного вибачення перед позивачем, а також про те, що нею поширена недостовірна, така, що не відповідає дійсності, порушує права свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію ОСОБА_1 інформація, яка була опублікована у статті «Вчителька з Тульчина вимагає від батьків вибачень та 50 тисяч гривень» та розповсюджена 04 травня 2016 газетою «33-й канал», не пізніше п`ятнадцяти днів з дня набрання рішення суду законної сили, а тому в їх задоволенні суд відмовляє.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. з огляду на відсутність в діях ОСОБА_2 жодних протиправних дій чи поведінки щодо ОСОБА_1 також задоволенню не підлягають, в цій частині позовних вимог у їх задоволенні необхідно відмовити через їх безпідставність.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, вирішуючи питання стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу адвоката Чудака В.Д., з урахуванням характеру правовідносин у цій справі та необґрунтованість затраченого адвокатом часу на окремі види правничої допомоги, а також необхідність надання такої правничої допомоги, обсягу наданих адвокатом послуг, суд уважає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 30000 грн., і такий розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Керуючись ст.ст. 9, 12, 13, 81, 89, 211, 223, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову (зміненого) ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 30000 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення судом виготовлено 28.06.2024 р.

Суддя: