Номер провадження: 22-ц/813/3739/24
Справа № 1512/9133/2012
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Губар Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), за участі заінтересованої особи: ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити певні дії шляхом скасування арештів в рамках виконавчих проваджень №42280514 та №42280397, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), за участі заінтересованої особи: ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити певні дії шляхом скасування арештів в рамках виконавчих проваджень, в якій заявники просять суд:

- зобов`язати Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з усього нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 , накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.02.2014 року та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідний запис про обтяження №4960268 від 13.03.2014 року; а також зняти арешт з усього нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 , накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.02.2014 року та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідний запис про обтяження №4973231 від 14.03.2014 року.

В обґрунтування вказаної скарги, скаржники стверджують, що у Першому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебували виконавчі провадження: №42280397, з примусового виконання виконавчого листа №1512/9133/2012, виданого 28.10.2013 року Київським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в сумі 431852,78 грн., в межах якого було накладено арешт на майно боржника, однак 16.06.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі положень п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р.; №42280514, з примусового виконання виконавчого листа №1512/9133/2012, виданого 28.10.2013 року Київським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в сумі 431852,78 грн., в межах якого було накладено арешт на майно боржника, однак 29.06.2015 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі положень п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. Як стверджують скаржники, в порушення вимог закону, державним виконавцем під час винесення вказаних постанов, арешти накладені в межах цих виконавчих проваджень знято не було. Також, скаржники вказують, що вказані виконавчі провадження не поновлювались, наразі є знищеними, виконавчі документи відносно них до повторного пред`явлення до виконання не пред`являлись, однак винесені в межах зазначених виконавчих проваджень арешти є триваючими та чинними, наразі не зняті. Додатково скаржниками зазначено, що новим стягувачем за виконавчими документами є ОСОБА_3 , якою також не пред`явлено до них вимог за виконавчими листами №1512/9133/2012, виданими 28.10.2013 року Київським районним судом міста Одеси. Крім того, доводами скаржників є те, що наразі усі строки для пред`явлення вказаних виконавчих документів відносно них для пред`явлення до примусового виконання сплили. Враховуючи викладені обставини в цілому, скаржники вважають, що накладені арешти на майно боржників: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в межах виконавчих проваджень №42280397 та №42280514, порушують їх права, як власників нерухомого майна, а підстав для тривання вказаних обтяжень не має, враховуючи відсутність наявних та відкритих виконавчих проваджень, відсутність вимог до них, як боржників, а також враховуючи сплив строку для пред`явлення виконавчих документів до виконання. Зазначені обставини стали підставою для звернення скаржників до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) з заявами про зняття спірних арештів, однак листами виконавчої служби від 25.05.2022 року за №14313 та від 10.03.2023 року за №19798, їм було відмовлено, що стало підставою для звернення до суду з даною скаргою на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання вчинити дії зі зняття арештів на майно заявників, як боржників у завершених виконавчих провадженнях.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року у задоволенні скарги було відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги скарги задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, представник Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до суду 25.06.2024 року о 14.30 годині не з`явились, причини неявки не повідомили, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не клопотали, заяв про відкладення розгляду справи не подавали.

Присутній в судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 та представник скаржників ОСОБА_4 не заперечували проти розгляду справи за відсутності представника виконавчої служби та заінтересованої особи , які обізнані про розгляд справи.

21.06.2024 року до суду надійшло клопотання від АТ «Райфайзен Банк» про розгляд справи у їх відсутність.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для розгляду апеляційної скарги по суті, колегія суддів не вбачає перешкод для розгляду справи за тією фактичною явкою, яка відбулася.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, якою відмовлено у задоволені скарги, суд першої інстанції виходив з того, що наразі наявне судове провадження щодо оскарження договорів відступлення прав вимоги, у тому числі на підставі якого ОСОБА_3 набула право вимоги до скаржників, за наслідком розгляду якого буде надано належну оцінку набуття останньою прав вимоги за відповідним кредитним договором, суд вважає ці обставини поважними та такими, що не свідчать про не вчинення стягувачем жодних дій з пред`явлення вимоги до боржників, якими в свою чергу право стягувача наразі оскаржується. Крім того, стягувач, за наслідком розгляду вказаного судового провадження та у разі правомірності відповідних правочинів, не позбавлений права на подальше звернення до суду з заявою про поновлення строку для пред`явлення відповідних виконавчих листів до виконання.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи:

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 04 грудня 2012 року по цивільній справі №1512/9133/2012 стягнуто заборгованість за кредитним договором №014/0049/74/45162 від 06 лютого 2006 року солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в сумі 431 852 грн. 78 коп.; відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання дій протиправними, визнання бездіяльності щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, кредитного договору недійсним, визнання договору поруки недійсним, визнання договору застави недійсним за безпідставністю позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 лютого 2013 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2012 року залишено без змін.

28 жовтня 2013 року Київським районним судом міста Одеси видані виконавчі листи за № 1512/9133/2012 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 431 852 грн. 78 коп., відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У відповідності до листа Першого Київського відділу державної виконавчої служби і місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) від 25.05.2022 року за вих. №14313 судом встановлено, що у Київському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебувало виконавче провадження №42280397, з примусового виконання виконавчого листа №1512/9133/2012, виданого 28.10.2013 року Київським районним судом міста Одеси відносно ОСОБА_1 , про стягнення з нього на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в сумі 431852,78 грн., в рамках якого 16.06.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі положень п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV.

Також з зазначеного листа судом встановлено, що у Першому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на виконанні перебувало виконавче провадження №42280514, з примусового виконання виконавчого листа №1512/9133/2012, виданого 28.10.2013 року Київським районним судом міста Одеси відносно ОСОБА_2 , про стягнення з неї на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості в сумі 431852,78 грн., в рамках якого 29.06.2015 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі положень п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV.

У відповідності до вказаного листа Першого Київського відділу державної виконавчої служби і місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) матеріали виконавчих проваджень №42280397 та №42280514, були передані до архіву. У зв`язку із закінченням строків зберігання, встановлених пунктом 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 № 2274/5, зазначені вищі виконавчі провадження знищені у порядку, передбаченому законодавством.

Також з поданих до суду інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №267755861 від 27.07.2021 року та за №270148148 від 12.08.2021 року судом встановлено, що:

- 13.03.2014 року зареєстровано обтяження у виді арешту усього нерухомого майна ОСОБА_1 , накладене на підставі постанови Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за №б/н від 20.02.2014 року, за наслідком чого внесено запис про обтяження №4960268;

- 14.03.2014 року зареєстровано обтяження у виді арешту усього нерухомого майна ОСОБА_2 , накладене на підставі постанови Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за №б/н від 20.02.2014 року, за наслідком чого внесено запис про обтяження №4973231.

26.04.2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) з заявою про скасування вищевказаних арештів, однак листом від 25.05.2022 року за №14313 державною виконавчою службою було відмовлено у скасуванні арештів накладених в межах виконавчих проваджень №42280397 та №42280514, без підтвердження винесених відповідних постанов про накладення арештів та ідентифікаційних даних відповідних постанов.

З наявних в матеріалах цивільної справи №1512/9133/2012 документів вбачається, що після отримання вказаного листа, 30.06.2022 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, в якій скаржники просили суд:

- визнати неправомірними рішення Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) у листі від 25.05.2022 року за №14313 про відмову у знятті арешту з нерухомого майна належного заявникам;

- зобов`язати Перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) (далі Перший Київський ВДВС ОМУЮ) усунути порушення заявників.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2022 року по справі №1512/9133/2012 у задоволенні вказаної скарги відмовлено.

26 серпня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не погоджуючись із наведеним судовим рішенням, звернулись до суду з апеляційною скаргою.

Постановою Одеського апеляційного суду від 24.10.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 11 серпня 2022 року залишено без змін.

Додатково судом встановлено, що 01 листопада 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ Юнекс Банк укладено договір відступлення прав вимог по кредитному договору № 014/0049/74/45162 від 06 лютого 2006 року.

01 листопада 2016 року між Публічним акціонерним товариством Юнекс Банк та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стандарт Фінанс Групп» укладено договір відступлення прав вимог по кредитному договору №014/0049/74/45162 від 06 лютого 2006 року.

03 листопада 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стандарт Фінанс Групп» та Фізичною особою ОСОБА_5 укладено договір відступлення прав вимог по кредитному договору № 014/0049/74/45162 від 06 лютого 2006 року.

04 листопада 2016 року між Фізичною особою ОСОБА_5 та Фізичною особою ОСОБА_3 укладено договір відступлення прав вимог по кредитному договору № 014/0049/74/45162 від 06 лютого 2006 року.

Постановою Одеського апеляційного суду від 22.08.2022 року замінено сторону виконавчого провадження (стягувача у виконавчих листах) з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на ОСОБА_3 у справі №1512/9133/2012 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0049/74/45162.

Отже стягувачем за виконавчими листами №1512/9133/2012, виданими 28.10.2013 року Київським районним судом міста Одеси відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є ОСОБА_3 .

Надалі, 06.03.2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знов звернулись до Першого Київського відділу державної виконавчої служби і місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) з заявою про скасування вищевказаних арештів, однак листом від 10.03.2023 року за №19798 відмовлено у скасуванні арешту.

У зв`язку з чим, скаржники звернулись з відповідною скаргою до суду.

У відповідь на адвокатський запит ОСОБА_4 від 29.12.2023 року до Начальнику управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР, зазначено, що обтяження №№ 4960268, 4973231 зареєстровані на все нерухоме майно скаржників. В реєстрі відсутні електронні скан копії документів, на підставі яких вони були зареєстровані і в паперовій формі не передавались на зберігання Управління.

Колегія судів виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі 28 жовтня 2013 року Київським районним судом м. Одеси виконавчого листа № 1512/9133/2012 та пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (далі Закон № 606-XIV), який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

Відповідно до статті 1 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Аналогічне визначення закріплене у статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII), чинного на час розгляду скарги судами.

Згідно зі статтею 5 Закону № 606-XIV державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до частини шостої статті 24 Закону № 606-XIV за заявою стягувача, з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження вправі накласти арешт на майно боржника (крім коштів) та оголосити заборону на його відчуження. Одночасно з винесенням такої постанови державний виконавець може провести опис і арешт майна боржника в порядку, визначеному цим Законом.

У частині другій статті 55 Закону № 606-XIV зазначено, що державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Пунктом 2 частини першої статті 25 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець здійснює виконавчі дії по виконанню рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону.

Аналогічні положення були закріпленні у пункті 2 частини першої статті 30 Закону № 606-XIV у редакції, чинній на час винесення постанови про повернення виконавчого документа.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (частини перша та друга статті 50 Закону № 606-XIV у редакції, чинній на час винесення постанови про повернення виконавчого документа).

Аналогічні приписи містяться у частині першій статті 40 Закону № 1404-VIII, відповідно до яких у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), від 03 лютого 2023 року у справі № 639/858/21 (провадження № 61-11506св22).

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року у справі № 569/6234/22 (провадження № 61-2690св23) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

У справі що переглядається, як встановлено матеріалами справи 06.03.2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Першого Київського відділу державної виконавчої служби і місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) із заявою про зняття арешту з належного їм нерухомого майна, накладеного постановою державного виконавця від 20.02.2014 у виконавчих проваджень №42280514 та №42280397, на що їм було повідомлено про відсутність підстав для зняття вказаного арешту.

Також, вбачається, що матеріали вищезазначених виконавчих проваджень знищені через закінчення строку зберігання їх в архіві відділу державної виконавчої служби, станом на теперішній час арешт, накладений на все майно скаржників, не скасовано.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» та положень Інструкції № 512/5, державний виконавець, завершуючи виконавче провадження, зобов`язаний був зняти накладений на майно заявника арешт.

29.06.2015 року виконавчий лист, за виконавчим провадженням №42280514 повернуто стягувачу, відповідно повторно пред`явити його до виконання стягувач міг у строк встановлений законом.

16.06.2016 року виконавчий лист, за виконавчим провадженням №42280397 повернуто стягувачу, відповідно повторно пред`явити його до виконання стягувач міг у строк встановлений законом.

Станом на час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, жоден виконавчий лист відносно скаржників на виконанні не перебуває, відкриті виконавчі провадження - відсутні.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) сформульовано правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Статтею 52 Закону № 606-XIV, встановлювалось, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ст. 57 Закону № 606-XIV). Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

В листі Першого Київського відділу державної виконавчої служби і місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) зазначено, що не має підстав для скасування арешту боржників, та матеріали відповідного виконавчого провадження знищено.

Крім того, у відповіді на адвокатський запит ОСОБА_4 від 29.12.2023 року до Начальнику управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР, зазначено, що обтяження №№ 4960268, 4973231 зареєстровані на все нерухоме майно скаржників, в реєстрі відсутні електронні скан копії документів. На підставі яких вони були зареєстровані, в паперовій формі не передавались на зберігання Управління.

Тобто, отримати постанову про арешт майна у скаржників не має можливості, у зв`язку зі знищенням матеріалів виконавчого провадження.

Закону № 1404-VIII , тобто в редакції, чинній на час звернення заявників до виконавчої служби із заявою про зняття арешту, у ст. 59 визначено випадки, коли арешт з майна та коштів боржника знімається постановою державного виконавця чи постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. В той же час, ч. 5 наведеної статті передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Разом з тим, Закону № 1404-VIII не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності майна у боржника, на яке може бути звернено стягнення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону № 1404-VIII, визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 1 статті 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

На день звернення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зі скаргою до суду, відкриті виконавчі провадження відсутні. У матеріалах справи відсутні будь-які документально підтверджені відомості про те, що в період з 29.06.2015 та 16.06.2016 роки (повернення виконавчого листа стягувачу) до дня розгляду цієї справи органами державної виконавчої служби проводились виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа № 1512/9133/2012 від 28.10.2013. Окрім цього, відсутні відомості про те, що наявні виконавчі провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 виконавчого збору і витрат виконавчого провадження, тобто на час розгляду цієї справи відсутні відомості про будь-які відкриті виконавчі провадження, за якими є вищевказані особи є боржниками.

Оскільки станом на день розгляду скарги виконавчий лист № 1512/9133/2012 від 28.10.2013, з 29.06.2015 та 16.06.2016 роки повторно не пред`явлений до виконання, а вчинення будь-яких дій державним виконавцем за межами виконавчого провадження є неможливим, апеляційний суд приходить до висновку, що збереження близько десяти років арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ані стягувачем, а ні ВДВС не надано суду підстав збереження арешту, накладеного на майно боржників в 2014 році.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що постановою Одеського апеляційного суду від 22.08.2022 року замінено сторону виконавчого провадження (стягувача у виконавчих листах) з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на ОСОБА_3 у справі №1512/9133/2012 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0049/74/45162.

Проте, новий стягувач, з дати набрання законної сили вищевказаної постанови, з заявою про поновлення строку для пред`явлення відповідних виконавчих листів до виконання не звертався.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що задовольняючи вимоги скарги, правильно керуватись вимогами ч. 1 ст. 11 № 606-XIV , в редакції чинній на час вчинення виконавчих дій, про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Оскільки станом на день розгляду цієї справи у суді першої інстанції виконавчий лист № 1512/9133/2012 від 28.10.2013 з 29.06.2015 та 16.06.2016 роки повторно не пред`явлений до виконання, за відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень питання про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання не вирішувалося; відсутні докази, що особа, яка вважає себе правонаступником стягувача ініціювала продовження виконавчих дій, а вчинення будь-яких дій державним виконавцем за межами виконавчого провадження є неможливим, апеляційний суд доходить переконання, що існуючі обтяження майна не переслідують законну мету та на час розгляду цієї справи охороняють чиїсь законні інтереси, збереження майже 10 років арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладену у постанові від 13.07.2022 по справі №2/0301/806/11.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (у тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

За таких обставин, ухвала Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року підлягає скасуванню, а скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), за участі заінтересованої особи: ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити певні дії шляхом скасування арештів в рамках виконавчих проваджень №42280514 та №42280397 частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року скасувати та ухвалите нове судове рішення.

Скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса), за участі заінтересованої особи: ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити певні дії шляхом скасування арештів в рамках виконавчих проваджень №42280514 та №42280397 задовольнити.

Зобов`язати Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з усього нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 , накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.02.2014 року та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідний запис про обтяження №4960268 від 13.03.2014 року;

Зобов`язати Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з усього нерухомого майна, яке належить ОСОБА_2 , накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.02.2014 року та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідний запис про обтяження №4973231 від 14.03.2014 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 09.07.2024 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова