Справа №463/4216/24
Провадження №2/461/2470/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2024 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Кротової О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Басараб Д.Е.,

представника позивача Джоха Р.В. ,

представника відповідача Решоти В.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6 , про визнання грошових зобов`язань щодо переведеного боргу припиненими, визнання договору дарування квартири удаваним та визнання укладеним договору передання відступного в рахунок припинення зобов`язання за договором про переведення боргу,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник - адвокат Джох Р.В., 10.05.2024 звернувся в Личаківський районний суд м.Львова із позовом, в якому просить: визнати припиненими грошові зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо переведеного грошового боргу в сумі 4 100 000 грн, у зв`язку з укладенням удаваного договору дарування нерухомого майна; визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 11 грудня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І., зареєстрований в реєстрі за №2288, а також визнати укладеним 11 грудня 2023 року між ОСОБА_3 з однієї сторони, та ОСОБА_4 з другої сторони, договір передання відступного, в рахунок припинення зобов`язання за договором про переведення боргу.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 07.12.2022 ОСОБА_3 уклав договір безпроцентної позики з ОСОБА_5 , сума позики становила 4 100 000 грн, яку позичальник мав повернути до 31.12.2023. Факт передачі коштів підтверджується розпискою. На початку грудня 2023 року ОСОБА_5 звертався до позивача щодо повернення боргу, однак він для повернення коштів не мав, оскільки придбав на них квартиру у м.Львові. Можливості повернути кошти у позивача не було, а продати квартиру за таку ж суму чи дорожче у нього не виходило. У зв`язку з цим він звернувся до ОСОБА_4 з проханням переписати на себе квартиру, щоб на неї не наклали арешт на звернення кредитора ОСОБА_5 і прийняти на себе борг, оскільки надалі буде змога перепродати цю нерухомість дорожче. ОСОБА_4 погодився допомогти йому на запропонованих умовах. 11.12.2023 позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 підписали договір про переведення боргу №11/12/23, згоду на що надано кредитором ОСОБА_5 . Відповідно до умов цього договору, первинний боржник (позивач) переводить борг у розмірі 4 100 000 грн за договором безпроцентної позики №б/н від 07.12.2022, укладеним між ним та ОСОБА_5 (кредитор), а новий боржник (відповідач) приймає на себе зобов`язання первинного боржника перед кредитором за основним договором за згодою кредитора. Відповідно до п.2.1 договору про переведення боргу, таке переведення боргу здійснюється шляхом укладення договору безоплатного дарування квартири АДРЕСА_1 , що відповідає сумі 3 922 560 грн. Оскільки сторони не знали як правильно перевести борг і квартиру за нього, тому звернулися до нотаріуса, яка повідомила, що квартиру можна передати шляхом дарування, а переведення боргу лише у простій письмовій формі окремим договором, оскільки первинний договір позики був у простій письмовій формі, відтак і зміни до нього не можуть нотаріально посвідчуватися. Саме так і сторони вирішили вчинити, тому 11.12.2023 позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Приватний нотаріус вказала, що дані про переведення боргу у цей договір вписувати не можна, тому про це зазначено лише у договорі про переведення боргу. Незважаючи на те, що позивач і відповідач підписались під договором дарування, однак обидві сторони знали, що вчиняють саме передачу майна за договором про переведення боргу, а не дарування, як безоплатну передачу нерухомості. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є родичами, не мають інших зобов`язань між собою і тому безоплатно передавати об`єкт нерухомості підстав не було. Оскільки квартира була оцінена в сумі 3 922 560 грн, тобто у меншу суму, ніж був переведений борг, позивач ОСОБА_3 вважає, що даний позов є необхідним, щоб захистити його права, а саме щоб у майбутньому до нього не було претензій щодо повернення більшої суми, ніж оцінено квартиру, яку він передав для погашення боргу. Окрім цього, і для того, щоб не було претензій від його родичів щодо передачі чужій людині квартири безоплатно, тому виникла необхідність визначити юридичну природу цього договору. Позивач вважає, що договір дарування має бути визнаний удаваним, а до нього мають бути застосовані правові наслідки договору про припинення зобов`язань, шляхом передання відступного, з метою правильного визначення тих правовідносин, які дійсно мали місце між сторонами, щоб правильно визначити статус, права та обов`язки сторін таких правовідносин, а також щоб мати підтвердження виконання обов`язку перед відповідачем щодо повернення боргу.

Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 14.05.2024 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу термін для усунення недоліків, наведених у такій.

Після усунення позивачем недоліків, наведених в ухвалі Личаківського районного суду м.Львова від 14.05.2024, ухвалою цього ж суду від 21.05.2024 позовну заяву передано до Галицького районного суду м.Львова для розгляду за підсудністю.

Ухвалою від 18.06.2024 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання. Також вказаною ухвалою залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6 .

Від відповідача ОСОБА_4 , в інтересах якого діє представник - адвокат Решота В.В., 24.06.2024 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній підтвердив, що дійсно боргові зобов`язання позивача ОСОБА_3 є припиненими, а договір дарування, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 має ознаки удаваного договору. Насправді мала місце передача відступного за договором про переведення боргу, у зв`язку з чим відповідач визнав позов та не заперечив щодо його задоволення. У відзиві відповідач вказав, що викладені у позовній заяві фактичні обставини відповідають дійсності. Разом з тим, додатково зазначив, що він 22.03.2024 відчужив квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 за 4 200 000 грн, що дозволило погасити борг перед відповідачем ОСОБА_5 . Надалі ОСОБА_6 передала суму боргу 4 100 000 грн ОСОБА_5 на підставі нотаріально завіреного договору про виконання обов`язку на користь третьої особи. Таким чином, боргові зобов`язання на підставі договору безпроцентної позики були повністю виконаними перед кредитором ОСОБА_5 .

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6 26.06.2024 надійшли письмові пояснення, у яких остання при розгляді даної справи покладається на розсуд суду із покликанням на те, що 22.03.2024 нею було придбано квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, відповідно, якщо задоволення позовних вимог ОСОБА_3 у цій справі не призведе до зміни її права власності на квартиру, не заперечила щодо задоволення таких.

У підготовчому засіданні 01.07.2024 представником відповідача ОСОБА_4 - адвокатом Решотою В.В. долучено розписку від 22.03.2024, згідно з якою ОСОБА_5 отримав кошти в сумі 4 100 000 грн від ОСОБА_6 на підставі договору про виконання обов`язку на користь третьої особи від 22.03.2024 та для погашення боргу за договором безпроцентної позики від 07.12.2022 і договору про переведення боргу №11/12/23 від 11.12.2023, де боржником виступає ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 01.07.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Джох Р.В. позов підтримав з підстав, наведених в такому, просив позовні вимоги задоволити повністю. Крім цього, просить сплачений ним при зверненні до суду з вказаним позовом судовий збір, у разі задоволення позову, з відповідачів не стягувати, а залишити з ним.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Решота В.В. в судовому засіданні не заперечив щодо задоволення позову, надав пояснення, які відповідають змісту відзиву на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився. Від представника відповідача - адвоката Павлишина І.М. надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та відсутності відповідача ОСОБА_5 . Додатково у заяві представник відповідача зазначив, що відповідач визнає позовні вимоги ОСОБА_3 , не заперечив щодо задоволення його позовних вимог.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилась, у своїх письмових поясненнях, які надійшли до суду 26.06.2024, просила проводити розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідившиматеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 678/326/17.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно із договором безпроцентної позики від 07.12.2022, укладеним між ОСОБА_5 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник), позикодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в розмірі 4 100 000 грн, а позичальник зобов`язався прийняти безпроцентну позику і повернути суму боргу позикодавцеві до 31.12.2023.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Факт отримання ОСОБА_3 (позичальником) у ОСОБА_5 (позикодавця) коштів в сумі 4 100 000 грн підтверджується письмовою розпискою від 07.12.2022.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно із ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 521 ЦК України передбачено, що форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу, згідно з якою правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що у зв`язку неможливістю виконання ОСОБА_3 свого грошового зобов`язання перед ОСОБА_5 , на його вимогу, згідно із зазначеним вище договором позики, 11.12.2023 між ОСОБА_3 (первинний боржник) та ОСОБА_4 (новий боржник) укладено договір про переведення боргу №11/12/23. Вказаний договір, з огляду на норми ст.521 ЦК України, укладено у простій формі, як і договір безпроцентної позики від 07.12.2022.

Згідно із п.1.1. зазначеного договору первинний боржник переводить борг у розмірі 4 100 000 грн за договором безпроцентної позики №б/н від 07.12.2022, укладеним між ним та ОСОБА_5 , а новий боржник приймає на себе зобов`язання первинного боржника перед кредитором за основним договором, за згодою кредитора.

Пунктом 2.1 договору про переведення боргу передбачено, що переведення боргу здійснюється сторонами, шляхом укладення договору безоплатного дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідає сумі 3 922 560 грн.

Вказаний вище договір про переведення боргу №11/12/23 підписаний його сторонами, за згодою кредитора ОСОБА_5 , що відповідає вимогам наведеної вище ст. 520 ЦК України.

Надалі, після укладення договору про переведення боргу №11/12/23 від 11.12.2023, між позикодавцем ОСОБА_5 та позичальником ОСОБА_4 11.12.2023 укладено додаткову угоду до договору безпроцентної позики від 07.12.2022, згідно з якою сторонами такої викладено п.3.1. основного договору у такій редакції: «Суму позики позичальник зобов`язується повернути до 31.12.2024».

Відповідно до ч.1 ст.235 ЦК України удаваний правочин - це правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини тому удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин. Таким чином, правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, відтак, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін, для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.

Доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів (зняття обдарованим готівки з банківського рахунку, укладення ним договору займу, публікація оголошень про продаж предмету, який потім був подарований, відсутність родинних чи інших зв`язків, відсутність зрозумілого мотиву укладення договору дарування майна тощо).

Такі висновки наведені у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2022 року у справі № 912/3747/20.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення правочину, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Аналізуючи наведені норми та наведені висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, суд зазначає, що позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваними правочинами.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно із договором дарування, укладеним між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдарований), посвідченим 11.12.2023 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І. та зареєстрованого в реєстрі за №2288, ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_4 прийняв безоплатно в дар квартиру АДРЕСА_1 . Дарунок сторонами оцінено у сумі 3 922 560 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_3 зазначив, а відповідач ОСОБА_4 визнав, що при укладенні договору дарування квартири, вони, не перебуваючи у родинних чи будь-яких інших відносинах, які б могли пояснити такий правочин, мали на меті укласти договір передання відступного за договором про переведення боргу, в рахунок припинення зобов`язання, оскільки між ними насправді виникли відносини як позикодавця і боржника, тому ОСОБА_3 , у якого були відсутні кошти для повернення заборгованості, в рахунок погашення такої, передав належне йому нерухоме майно (квартиру).

Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2019 року у справі № 909/1294/15 зазначив, що правочин дарування позбавлений економічного сенсу і може бути вчинений лише за наявності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин, які б могли пояснити такий правочин.

Договір дарування, як і договір про передачу відступного мають споріднену правову спрямованість, а саме передачу відповідного майна у власність іншої особи. Основною ознакою договору дарування є передача майна у власність обдарованого саме на безоплатній основі. Натомість відносини передання відступного передбачають передачу відповідного майна у власність іншої особи на оплатній основі в рахунок припинення певних зобов`язань.

Саме тому у п.2.1. договору про переведення боргу №11/12/23 від 11.12.2023, його сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за згоди ОСОБА_5 , чітко зазначено, що переведення боргу здійснюється сторонами, шляхом укладення договору безоплатного дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку, що між сторонами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 оформлено договір дарування нерухомого майна (квартири), шляхом приховування договору передання відступного, який насправді між ними було вчинено, та настання правових наслідків якого бажали і позивач ОСОБА_3 і відповідач ОСОБА_4 , за згодою відповідача ОСОБА_5 . Позивач, передаючи у власність відповідача квартиру, фактично розумів, що така передається не безоплатно, а саме для погашення заборгованості за договором про переведення боргу, а первісне зобов`язання у виді сплати грошової суми було замінено переданням відступного у виді передачі нерухомого майна в погашення боргу і обидві сторони договору це розуміли та усвідомлювали, отже такий намір відповідав їх справжньому волевиявленню.

Наведені обставини щодо удаваності договору дарування також підтверджуються іншими доказами, наданими сторонами в ході судового розгляду справи.

Так, 22.03.2024 між позикодавцем ОСОБА_5 та позичальником ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до договору безпроцентної позики від 07.12.2022, згідно з якою сторонами такої викладено п.4.5. основного договору (договору позики) у такій редакції: «Позика повертається готівкою або у безготівковій формі, у тому числі шляхом безпосереднього перерахування (передачі) коштів позичальником або іншою особою, яка придбала нерухоме майно позичальника і підтверджується відповідною розпискою від позикодавця».

Згідно із договором купівлі-продажу квартири від 22.03.2024, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М., реєстровий номер 1540, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до п.3 договору купівлі-продажу, продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 4 200 000 грн, які покупець оплатив продавцю до підписання цього договору в повній сумі.

Як вбачається із відповіді №646872 від 18.06.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 , згідно із зазначеним вище договором купівлі-продажу від 22.03.2024.

Частиною першою статті 528 ЦК України передбачено, що виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умовами договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

Відповідно до договору про виконання обов`язку на користь третьої особи від 22.03.2024, укладеного між кредитором ОСОБА_4 , боржником ОСОБА_6 та третьою особою ОСОБА_5 , та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М., реєстровий номер 1543, боржник зобов`язується до 22.03.2024 виконати свій обов`язок перед кредитором щодо сплати 4 100 000 грн на користь третьої особи - ОСОБА_5 , для погашення боргу кредитора перед третьою особою, що виник на підставі договору безпроцентної позики від 07.12.2022 та договору про переведення боргу №11/12/23 від 11.12.2023.

У відповідності до наданої розписки від 22.03.2024 ОСОБА_5 отримав кошти в сумі 4 100 000 грн від ОСОБА_6 на підставі договору про виконання обов`язку на користь третьої особи від 22.03.2024 та для погашення боргу за договором безпроцентної позики від 07.12.2022 і договору про переведення боргу №11/12/23 від 11.12.2023, де боржником виступає ОСОБА_4 .

Статтею 600 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами.

З аналізу зазначеної норми слідує, що передача відступного передбачає заміну первісного предмета виконання іншим. Для припинення зобов`язання переданням відступного необхідна сукупність кількох умов, зокрема: згода сторін на таке припинення; узгодження сторонами розміру, строків і порядку передання відступного; факт передання боржником кредиторові відступного. Обов`язковість досягнення згоди щодо припинення зобов`язань відступним тягне за собою необхідність відповідної фіксації такої згоди. Таким чином, відступне має бути оформлене договором, в якому вказуються розмір відступного, порядок та строк його надання.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2018 у справі № 761/37012/15-ц, від 23 вересня 2020 року у справі № 497/1085/16-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 569/22588/18, від 19 жовтня 2022 року у справі № 757/37381/18-ц.

Враховуючи наведене вище, аналізуючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що доведено обставини, які підтверджують укладення сторонами - позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 удаваного правочину, а саме договору дарування квартири, оскільки спрямованість волі сторін в ньому була на встановлення інших цивільно-правових відносин, зокрема, щодо укладення договору передання відступного, в рахунок припинення зобов`язання за договором про переведення боргу. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 слід задовольнити, визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 11 грудня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І., зареєстрований в реєстрі за №2288, та визнати укладеним 11 грудня 2023 року між цими ж сторонами договір передання відступного, в рахунок припинення зобов`язання за договором про переведення боргу. Також підлягає задоволенню позовна вимога ОСОБА_7 щодо визнання припиненими його грошових зобов`язання перед ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо переведеного грошового боргу в сумі 4 100 000 грн, у зв`язку з укладенням удаваного договору дарування нерухомого майна, оскільки дослідженими в ході розгляду справи доказами підтверджується факт виконання ним свого зобов`язання за таким договором.

Щодо вирішення судових витрат у справі, слід вказати таке.

При поданні даної позовної заяви до суду, позивачем ОСОБА_3 сплачено судовий збір в розмірі 2 906 грн 88 коп

Оскільки згідно із заявою представника позивача Джоха Р.В. в судовому засіданні, останній у разі задоволення позову просив не стягувати судовий збір із відповідачів в користь позивача, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу, вказаний розмір судового збору слід залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 12, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_6 , про визнання грошових зобов`язань щодо переведеного боргу припиненими, визнання договору дарування квартири удаваним та визнання укладеним договору передання відступного в рахунок припинення зобов`язання за договором про переведення боргу - задоволити.

Визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 11 грудня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І., зареєстрований в реєстрі за №2288.

Визнати укладеним 11 грудня 2023 року між ОСОБА_3 з однієї сторони, та ОСОБА_4 з другої сторони, договір передання відступного, в рахунок припинення зобов`язання за договором про переведення боргу.

Визнати припиненими грошові зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо переведеного грошового боргу в сумі 4 100 000 грн, у зв`язку з укладенням удаваного договору дарування нерухомого майна.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05.07.2024.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 .

Третя особа: ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_5 .

Суддя О.Б. Кротова