Справа №:755/4416/24
Провадження №: 2/755/3489/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" липня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді - Хромової О.О.

при секретарі - Бовкун М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 , звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом, в якому просить встановити факт вимушеного переселення та стягнути з відповідача - держави Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні, на свою користь суму моральної шкоди у розмірі 3 300 800 грн, що еквівалентно 80 000,00 Євро відповідно до офіційного курсу НБУ станом на день подачі позовної заяви.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався. Акти збройної агресії Російська Федерація вчиняє з 2014 року. ОСОБА_1 визнаний потерпілим у кримінальному провадженні № 0000457, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 31 травня 2014 року за фактом розв`язання та ведення представниками влади Російської Федерації і Збройних Сил Російської Федерації та іншими особами за попередньою змовою групою осіб агресивної війни проти України, що спричинило загибель людей та інші тяжкі наслідки, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 258, частиною першою статті 258-3, статті 437 КК України. Територія міста Донецьк з 07 квітня 2014 року перебуває під окупацією Російської Федерації. У зв`язку із злочинними діями окупаційної влади позивач та його родина 30 травня 2014 року покинули територію міста Донецьк та переселилися на підконтрольну територію. На окупованій території у позивача залишилося нерухоме майно: дві квартири та дві земельні ділянки. Позивач втратив можливість користуватися власним майном, зазнав втручання в особисте життя, втратив соціальні зв`язки, роботу та налагоджений побут, що спричинило порушення статті 1, 2, 5, 8, 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції. З 2014 року неодноразово змінював місце проживання на території України, через воєнні дії змушений пережити фізичний біль, головні болі, страхи та нестабільний психологічний стан, душевні і психічні страждання, втрату здоров`я, нестачу фінансів, відсутність належних побутових умов, постійне відчуття незахищеності. Завдання моральної шкоди полягає у значних, триваючих протягом десяти років, душевних стражданнях. Завдану моральну шкоду оцінює у розмірі 3 300 800,00 грн, що еквівалентно 80 000,00 Євро. Водночас, встановлення юридичного факту вимушеного переселення з окупованої території Донецької області матиме для позивача юридичні наслідки: 1) виникнення права на справедливу компенсацію від держави-агресора; 2) сприятиме забезпеченню відновлення порушених матеріальних та моральних прав, підтримання його майнових прав щодо вільного володіння, розпорядження та користування нерухомим майном;

3) підтвердженням його права на судовий захист щодо матеріальної та моральної шкоди, завданої Російською Федерацією в результаті вимушеного переселення.

У зв`язку із вказаним, ОСОБА_1 просив встановити факт вимушеного переселення особи ОСОБА_1 з території міста Донецьк Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території Донецької області та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 3 300 800,00 грн, що еквівалентно 80 000,00 Євро.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 березня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення недоліків.

26 березня 2024 року ОСОБА_1 подано заяву про усунення недоліків позовної заяви чим виконано вимоги ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 22 березня 2024 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 01 травня 2024 року на 10-15 год.

04 квітня 2024 року на офіційному сайті Дніпровського районного суду міста Києва розміщено оголошення про розгляд справи № 755/4416/24 за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні про стягнення моральної шкоди та повідомлено, що підготовче засідання у даній справі призначено на 01 травня 2024 року на 10-15 год.

12 квітня 2024 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи, призначеної до розгляду на 01 травня 2024 року на 10-15 год, без його участі.

01 травня 2024 року учасники справи у судове засідання не з`явилися, розгляд справи відкладено на 04 червня 2024 року на 11-30 год.

04 червня 2024 року учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Ухвалою Дніпровського районного суду від 04 червня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 16 липня 2024 року на 15-00 год.

07 червня 2024 року на офіційному сайті Дніпровського районного суду міста Києва розміщено оголошення про розгляд справи № 755/4416/24 за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні про стягнення моральної шкоди та повідомлено, що судове засідання у даній справі призначено на 16 липня 2024 року на 15-00 год.

16 липня 2024 року у судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи без його участі.

Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 сформулював висновок, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема Російською Федерацією, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено Російську Федерацію, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії Російської Федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Верховний Суд також установив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства Російської Федерації в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з Російською Федерацією у зв`язку з повномасштабною збройною агресією.

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до таких висновків.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Мілове, Міловського р-н, Луганської області, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки від 30 вересня 2014 року № 01-1787, виданої Департаментом соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації, ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_1 зареєстровані в базі громадян, які переселилися з Автономної Республіки Крим, м. Севастополя та південно-східних областей України.

З довідки від 17 жовтня 2014 року № 16 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції вбачається, що ОСОБА_1 перемістився з тимчасово окупованої території в с. Дубина Сколівського р-ну Львівської області.

У довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22 вересня 2015 року

№ 3004-18184 (дата видачі - 12 липня 2016 року) зазначено, що фактичним місцем проживання/перебування особи ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки від 30 серпня 2017 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичним місцем проживання/перебування особи ОСОБА_1 є: АДРЕСА_3 .

Також, з довідки від 22 вересня 2015 року № 3004- (дата видачі - 09 листопада

2022 року) про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи встановлено, що фактичним місцем проживання/перебування особи ОСОБА_1 є: АДРЕСА_4 .

Також судом встановлено, що згідно листа Генеральної прокуратури України від 19 серпня 2016 року № 10/4/1-4091-14-509 вих-16, ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальному провадженні № 0000457, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від

31 травня 2014 року з фактом розв`язання та ведення представниками влади Російської Федерації та іншими особами за попередньою змовою групою осіб агресивної війни проти України, що спричинило загибель людей та інші тяжкі наслідки, за ознаками кримінального правопорушення, передбачених частиною третьою статті 258, частиною першою статті 258-3, статті 437 КК України.

З листа Головного управління Пенсійного Фонду України у Львівській області від 06 листопада 2014 року № 330/1203-20 та Управління Пенсійного фонду України в Сколівському районі Львівської області від 11 грудня 2014 року № 6511/03-44, вбачається що у зазначений період ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_2 мали затримку із виплатою пенсії у зв`язку із передачею електронних пенсійних справ та необхідністю отримання довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб.

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого

№ 8349 неврологічного відділення ОСОБА_1 у період з 24 квітня 2023 року по 05 травня 2023 року проходив лікування у Комунальному некомерційному підприємстві Київська Міська Клінічна Лікарня № 1 Виконавчого органу Київської міської Ради, основний діагноз - короновірусна хвороба, Covid-19, середнього ступеню важкості, супутній - поза госпітальна двобічна полі сегментарна пневмонія, Атеросклеротичний кардіосклероз, Гіпертонічна хвороба ІІ ступеню.

Згідно результатів огляду від 27 червня 2023 року № 70626412, проведеного Комунальним некомерційним підприємством «Консультативно-діагностичний центр Дніпровського району міста Києва», ОСОБА_1 встановлено діагноз - нейросенсорна втрата слуху, двостороння, середньої важкості.

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

24 лютого 2022 розпочалось повномасштабне вторгнення Російської Федерації на території України, у зв`язку із чим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року

№ 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено військовий стан.

Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами частини третьої статті 82 ЦПК України.

Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Отже, судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава Російська Федерація є належним відповідачем у даній справі.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18 травня

2022 року по справі № 760/17232/20-ц.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України

24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.

Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди Російської Федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням Російською Федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з Російською Федерацією.

З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди Російської Федерації бути відповідачем у цій справі наразі є недоцільним.

До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58).

Стосовно вимоги про встановлення факту вимушеного переселення особи ОСОБА_1 з території міста Донецьк Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території Донецької області суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз наведених положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України може бути, зокрема, збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У частині першій статті 4, частині першій статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. За змістом встановленої форми довідки не передбачається внесення до неї відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не передбачено порядку підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення.

Тому, вимога позивача про встановлення факту вимушеного переселення з тимчасово окупованої території Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації є обґрунтованою, підтвердженою належними доказами, а отже підлягає задоволенню.

Предметом спору в даному випадку є відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії. Відтак, мета встановлення факту вимушеного переселення є встановлення відповідальної особи за відшкодування шкоди. Додатковий протокол № 1 до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 08 червня 1977 року, а саме, стаття 91 встановлює, що сторона, що перебуває у конфлікті й порушує положення Конвенцій або цього Протоколу, повинна відшкодовувати завдані збитки, якщо для цього є підстави. Вона несе відповідальність за всі дії, що вчиняються особами, які входять до складу її збройних сил.

Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає таке.

Як зазначалось вище, загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія РФ проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

Згідно Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Відповідно до Наказу Антитерористичного центру Служби Безпеки України від 07 жовтня

2014 року № 33/6/ф визначено райони проведення антитерористичної операції та терміни її проведення: Донецька і Луганська області - з 07 квітня 2014 року.

Згідно статті 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

За нормою частини шостої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якої проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.

Згідно з вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішення, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванн ю, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно роз`яснень, наданих у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від

31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту частини третьої статті 12 та 81 ЦПК України.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19.

Відповідно до положень пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням кожного конкретного випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені та доведені.

Так, матеріалами справи доведено, що позивач внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України був вимушений покинути разом із родиною місце свого постійного проживання, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, та виїхати до іншого регіону України, як внутрішньо переміщена особа. Внаслідок чого позивач втратив житло, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут.

Однак суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 300 800,00 грн, що еквівалентно 80 000,00 Євро не є доведеними та обґрунтованими.

Суд враховує, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту перебування у власності ОСОБА_1 об`єктів нерухомого майна, зокрема, квартир та земельних ділянок, на території міста Донецьк чи тимчасово окупованої території України. Також, з матеріалів справи неможливо встановити момент виникнення хвороб, про які позивач зазначає у позовній заяві, а саме після

2014 року, ступеню тяжкості таких хвороб та їх перебігу, здійснення позивачем витрат на лікування та оздоровлення. При цьому, позивач не надав доказів на підтвердження правових підстав проживання за задекларованою адресою фактичного місця перебування у статусі внутрішньо переміщеної особи, зокрема відповідних договорів оренди житлового приміщення, доказів про сплату орендних платежів, комунальних послуг, витрат на утримання майна тощо.

Крім того, ні у підготовче, ні у судове засідання позивач не з`явився, пояснень не надавав, клопотань про долучення до матеріалів справи додаткових доказів не заявляв.

Доводи позивача про визначення розміру компенсації за завдану моральну шкоду шляхом посилання на рішення Європейського суду з прав людини, якими було стягнуто компенсацію в інших справах не можуть бути єдиною правовою підставою для встановлення розміру завданої моральної шкоди.

Таким чином, обґрунтованого розрахунку для визначення розміру моральної шкоди позивач не надав.

Отже, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати моральної шкоди, у зв`язку із наявністю факту у його діях збройної агресії Російської Федерації проти України, в зв`язку з чим позивач був вимушений покинути разом із родиною місце свого постійного проживання, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, та виїхати до іншого регіону України, як внутрішньо переміщена особа, змінювати місце проживання на території України та міста Києва. Внаслідок чого позивач втратив житло, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, що призвело до моральних страждань позивача.

Із врахуванням засад розумності, виваженості, справедливості та рівня завдання моральної шкоди, її розмір суд визначає в сумі 250 000,00 грн.

Відповідно частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума моральної шкоди у розмірі 250 000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 23, 1167 ЦК України, статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», статтями 12, 13, 81, 259, 263-265, 353 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до держави Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні про стягнення моральної шкоди, - задовольнити частково.

Встановити факт вимушеного переселення особи ОСОБА_1 з території міста Донецьк Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації частини території Донецької області.

Стягнути з держави Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 250 000,00 грн (двісті п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 , місце проживання внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_6 .

Відповідач - держава Російська Федерація в особі посольства Російської Федерації в Україні, адреса місцезнаходження: просп. Повітрофлотський, 27, м. Київ, 03049.

Повний текст рішення виготовлений 25 липня 2024 року.

Суддя О.О. Хромова