КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року місто Київ

Справа № 367/8835/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10913/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді: Желепи О. В.

суддів: Мазурик О. Ф., Немировської О. В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Мацкевича Дениса Анатолійовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 грудня 2023 року (ухвалене у складі судді Шестопалової Я. В., інформація про дату складання повного рішення відсутня)

у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_3 , правонаступником прав та обов`язків якого є ОСОБА_2 , треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський» про усунення перешкод у праві користування та розпорядження земельною ділянкою

ВСТАНОВИВ

У грудні 2016 року Перший заступник прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , правонаступником прав та обов`язків якого є ОСОБА_2 , в якому з урахуванням заяви про зміну підстав позову просив:

- усунути перешкоди у здійсненні Кабінетом Міністрів України права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,15 га з кадастровим номером :01:040:0074 шляхом її повернення на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_3 .

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25.12.08 № 2188/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 » ОСОБА_4 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для вказаних цілей.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_4 видано державний акт серії ЯЖ № 922094 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:040:0074, площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.03.2009 №207, вказану земельну ділянку придбала ОСОБА_5 , про що на державному акті серії ЯЖ № 922094 на право власності на земельну ділянку зроблено відмітку про перехід права власності до ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, її правонаступником є її чоловік ОСОБА_3 .

Вартість земельної ділянки за вказаним договором купівлі-продажу становила 60 063,75 гривень.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19.12.14 за позовом прокурора м. Ірпеня визнано недійсними рішення Коцюбинської селищної ради та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 922094.

Вищевказаним рішенням суду встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами смт Коцюбинське, оскільки на момент прийняття рішення Коцюбинською селищною радою про надання у власність земельної ділянки першому власнику, межі смт Коцюбинське у встановленому законом порядку не були визначені та не встановлені, а тому спірне рішення Коцюбинської селищної ради не відповідає вимогам земельного законодавства.

Суд у вказаній справі встановив факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання першому власнику земельної ділянки будь-якої містобудівної чи іншої, передбаченої законом документації, яка б встановлювала межі смт Коцюбинське Київської області, а також на підставі статей 116, 122, ч. 1 ст. 155, п. 12 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України дійшов обґрунтованого висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту, та недійсність такого рішення селищної ради.

Таким чином, для даної справи є преюдиціальним той факт, що приймаючи рішення про передачу земельної ділянки першому набувачу у власність, Коцюбинська селищна рада перевищила свої повноваження та розпорядилась землею, яка не знаходилась у віданні цього органу місцевого самоврядування, тобто, першому власнику земельна ділянка передана у власність неуповноваженим органом.

В подальшому встановлено, що Указом Президента України від 01.05.14 № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський», його територію розширено на 6462,62 га за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд».

Згідно пояснювальної записки та проектних матеріалів до вищевказаного Указу Президента, розширення зазначеного заказника відбулось за рахунок лісових земель КП «Святошинське лісопаркове господарство», а саме, в тому числі його кварталів 100, 101, 110, 111, 113, 116, 117 Київського лісництва та кварталів 18,26,27, 51 Святошинського лісництва.

В той же час, за інформацією управління Держземагенства у м. Ірпені Київської області від 10.12.14 № 01- 04/2215 щодо нанесення на картографічні матеріали Національного природного парку «Голосіївський» спірних земельних ділянок, виділених Коцюбинською селищною радою та акту перевірки Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 19.07.16 № А162/180 спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:040:0074 відповідно до картосхеми, території перспективної для створення Святошинського-Біличанської філії НПП «Голосіївський» попереднього функціонального зонування попадає в 18 квартал.

Таким чином, на даний час спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме, національного природного парку «Голосіївський».

Позивач зазначає, що до прийняття Коцюбинською селищною радою вже скасованого рішення про надання у власність першому набувачу спірної земельної ділянки, остання належала до земель державної власності.

Спірна земельна ділянка знаходиться на землях Святошинського лісопаркового господарства, тобто відносилась до земель лісогосподарського призначення.

Згідно інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 08.10.14, спірна територія була лісами ще з радянських часів. Так, на підставі Постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20.06.1956 року № 673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07.08.1956 року № 1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управління земельної зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14167 га. Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації № 2715 від 17.12.01 на виконання рішення Київської міської ради від 02.10.01 № 59/1493, перейменовано: Київське державне комунальне об`єднання зеленого будівництва «Київзеленбуд» на Київське комунальне об`єднання зеленого будівництва та експлуатацій «Київзеленбуд»; державне комунальне підприємство Святошинське лісопаркове господарство на комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство». Лісовпорядні роботи проводились в 1945-46, 1952-59, 1969, 1979, 1989, 1999, 2009 роках.

Таким чином, з урахуванням інформації ВО «Укрдержліспроект» та наведених вище законодавчих положень, спірна територія була і залишається землями лісогосподарського призначення.

З урахуванням того, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами смт Коцюбинське, враховуючи вимоги п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції станом на момент прийняття спірних рішень Коцюбинської селищної ради), остання і після прийняття нового Земельного кодексу України продовжувала перебувати у державній власності, а отже селищна рада не мала права нею розпоряджатись.

А з огляду на те, що на даний час спірна земельна ділянка відноситься до лісових земель та розташована на території об`єкту природно-заповідного фонду, розпорядником її є Кабінет Міністрів України.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави поза волею належного розпорядника землі, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили. Окрім того, спірна земельна ділянка вкрита лісовою рослинністю, про що набувач зобов`язаний був знати, а отже повинен був передбачати можливу приналежність цієї земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, які відповідно до ст.84 Земельного кодексу України не можуть передаватись у приватну власність, а отже, існують підстави для повернення спірної земельної ділянки дійсному власнику.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 07 грудня 2023 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні Кабінетом Міністрів України права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,15 га з кадастровим номером :01:040:0074 шляхом її повернення на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_3 судові витрати на рахунок прокуратури Київської області у розмірі 1 378,00 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник особи, яка не брала участі у справі Мацкевич Д. А. в інтересах ОСОБА_2 17 квітня 2024 року подав через систему «Електронний суд» до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що помилковими є висновки суду першої інстанції, що для даної справи є преюдиціальним той факт, що приймаючи рішення про передачу земельної ділянки першому набувачу у власність, Коцюбинська селищна рада перевищила свої повноваження, оскільки такі висновки не враховують практику ЄСПЛ з аналогічних спорів.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року, згідно якого суд акцентував увагу на Рішенні Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року у справі Stretch v. The United Kingdom, в якому вказано, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладанні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила...»

Вказує, що ОСОБА_3 успадкував земельну ділянку, яка була придбана його померлою дружиною ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу земельної ділянки у ОСОБА_4 , який отримав дану земельну ділянку в законний спосіб, на підставі рішення Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 № 2179/25-5. Тому ОСОБА_3 був добросовісним набувачем, як і його спадкоємець ОСОБА_2 .

Зазначає, що суд не взяв до уваги доводи відповідача, що позивачем у справі виступає держава в особі Кабінету Міністрів України. Та ані на момент прийняття Коцюбинською селищною радою рішення про відведення спірної земельної ділянки у приватну власність у 2008 році, ані на момент звернення держави з позовом про визнання недійсним рішення Коцюбинської селищної Ради (рішення суду у 2014 році), ані на момент подання позову про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння (2016, 2020 роки) Держава ніяким чином не підтвердила своє право власності на землю, на якій розташована спірна земельна ділянка.

Посилається на те, що позивачем не надано жодних доказів, що позивач - Держава в особі Кабінету Міністрів є власником земельної ділянки, витребуваної за позовом, в той час як звернення з віндикаційним позовом, у відповідності до ст.387 ЦК України - це вимога власника до незаконного володільця про витребування майна.

Вказує, що безпідставними є посилання суду на те, що оскільки спірна земельна ділянка повністю вкрита лісовою рослинністю, то набувач зобов`язаний був знати або мав передбачати, що земельна ділянка належить до обмежено оборотоздатних земель лісогосподарського призначення, які відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України не можуть передаватись у приватну власність, тобто, і про незаконність її відведення першому власнику. Однак відповідач не міг та не повинен був передбачати приналежність цієї земельної ділянки до обмежено оборотоздатних земель лісогосподарського призначення, оскільки він не міг припустити, що орган місцевого самоврядування може діяти всупереч законам України.

Крім того зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив рішення з неналежним відповідачем, оскільки ОСОБА_3 помер у грудні 2021 року, в той час як рішення ухвалено у грудні 2023 року. Оскільки ОСОБА_2 не був залучений до участі у справі, останній був позбавлений можливості будувати захист своїх прав та інтересів, звертатися від свого імені з відповідними заявами тощо.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року залучено до участі у справі за апеляційною скаргою Мацкевича Дениса Анатолійовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 грудня 2023 року у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області, в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_3 , треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський» про усунення перешкод у праві користування та розпорядження земельною ділянкою - правонаступника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 .

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Мацкевич Д. А. доводи апеляційної скарги підтримав, просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 грудня 2023 року та ухвали нове рішення, яким в позові відмовити.

Прокурор Набок Ю. В. у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь Головуючого судді Желепи О. В., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Суд першої інстанції вважав встановленим, що Коцюбинської селищної ради від 25.12.08 № 2188/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 » ОСОБА_4 затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,15 га для вказаних цілей.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_4 видано державний акт серії ЯЖ № 922094 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:040:0074, площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.03.2009 №207, вказану земельну ділянку придбала ОСОБА_5 , про що на державному акті серії ЯЖ № 922094 на право власності на земельну ділянку зроблено відмітку про перехід права власності до ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, її правонаступником є її чоловік ОСОБА_3 .

Вартість земельної ділянки за вказаним договором купівлі-продажу становить 60 063, 75 гривень.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19.12.14 за позовом прокурора м. Ірпеня визнано недійсними рішення Коцюбинської селищної ради та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 922094.

Вищевказаним рішенням суду встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами смт Коцюбинське, оскільки на момент прийняття рішення Коцюбинською селищною радою про надання у власність земельної ділянки першому власнику, межі смт Коцюбинське у встановленому законом порядку не були визначені та не встановлені, а тому спірне рішення Коцюбинської селищної ради не відповідає вимогам земельного законодавства.

Суд у вказаній справі встановив факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання першому власнику земельної ділянки будь-якої містобудівної чи іншої, передбаченої законом документації, яка б встановлювала межі смт Коцюбинське Київської області, а також на підставі статей 116, 122, ч. 1 ст. 155, п. 12 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України дійшов обґрунтованого висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту, та недійсність такого рішення селищної ради.

Таким чином, для даної справи є преюдиціальним той факт, що приймаючи рішення про передачу земельної ділянки першому набувачу у власність, Коцюбинська селищна рада перевищила свої повноваження та розпорядилась землею, яка не знаходилась у віданні цього органу місцевого самоврядування, тобто, першому власнику земельна ділянка передана у власність неуповноваженим органом.

В подальшому встановлено, що Указом Президента України від 01.05.14 № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський», його територію розширено на 6462,62 га за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд».

Згідно пояснювальної записки та проектних матеріалів до вищевказаного Указу Президента, розширення зазначеного заказника відбулось за рахунок лісових земель КП «Святошинське лісопаркове господарство», а саме, в тому числі його кварталів 100, 101, 110, 111, 113, 116, 117 Київського лісництва та кварталів 18,26,27, 51 Святошинського лісництва.

В той же час, за інформацією управління Держземагенства у м. Ірпені Київської області від 10.12.14 № 01- 04/2215 щодо нанесення на картографічні матеріали Національного природного парку «Голосіївський» спірних земельних ділянок, виділених Коцюбинською селищною радою та акту перевірки Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 19.07.16 № А162/180 спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:040:0074 відповідно до картосхеми, території перспективної для створення Святошинського-Біличанської філії НПП «Голосіївський» попереднього функціонального зонування попадає в 18 квартал.

Таким чином, на даний час спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме, національного природного парку «Голосіївський».

Позивач зазначає, що до прийняття Коцюбинською селищною радою вже скасованого рішення про надання у власність першому набувачу спірної земельної ділянки, остання належала до земель державної власності.

Спірна земельна ділянка знаходиться на землях Святошинського лісопаркового господарства, тобто відносилась до земель лісогосподарського призначення.

Згідно інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 08.10.14 р., спірна територія була лісами ще з радянських часів. Так, на підставі Постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20.06.1956 року № 673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07.08.1956 року № 1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управління земельної зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14167 га. Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації № 2715 від 17.12.01 р. на виконання рішення Київської міської ради від 02.10.01 р. № 59/1493, перейменовано: Київське державне комунальне об`єднання зеленого будівництва «Київзеленбуд» на Київське комунальне об`єднання зеленого будівництва та експлуатацій «Київзеленбуд»; державне комунальне підприємство Святошинське лісопаркове господарство на комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство». Лісовпорядні роботи проводились в 1945-46, 1952-59, 1969, 1979, 1989, 1999, 2009 роках.

Таким чином, з урахуванням інформації ВО «Укрдержліспроект» та наведених вище законодавчих положень, спірна територія була і залишається землями лісогосподарського призначення.

З урахуванням того, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами смт. Коцюбинське, враховуючи вимоги п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції станом на момент прийняття спірних рішень Коцюбинської селищної ради), остання і після прийняття нового Земельного кодексу України продовжувала перебувати у державній власності, а отже селищна рада не мала права нею розпоряджатись.

А з огляду на те, що на даний час спірна земельна ділянка відноситься до лісових земель та розташована на території об`єкту природно-заповідного фонду, розпорядником її є Кабінет Міністрів України.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виснував, що відповідачем незаконно зайнято земельну ділянку лісогосподарського призначення, яка одночасно розташована на землях природно-заповідного фонду, з порушенням Земельного кодексу України, Лісового кодексу України та Закону України «Про природно-заповідний фонд», тому вказані правовідносини необхідно розглядати як не пов`язані з позбавленням володіння порушення права власності держави.

Суд дійшов висновку, що необхідно усунути перешкоди у здійсненні Кабінетом Міністрів України права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,15 га з кадастровим номером :01:040:0074 шляхом її повернення на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння ОСОБА_3 .

Не погодившись з таким судовим рішенням, ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі посилається на те, що:

- суд першої інстанції розглянув справу за участі неналежного відповідача, адже не залучив до участі в справі правонаступника ОСОБА_3 ;

- прокурор безпідставно звернувся з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, оскільки з урахуванням відсутності доказів належності земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення держава не підтвердила своє право власності на спірну земельну ділянку;

- задоволення позову сприяє непропорційному втручанню в право відповідача на мирне володіння майном, оскільки він покладався на правомірність дій державних органів та як останній власник земельної ділянки не міг припустити, що переше відчуження земельної ділянки орган місцевого самоврядування здійснив з порушенням вимог закону.

Щодо доводів про неналежний суб`єктний склад та незалучення правонаступника відповідача до участі у справі

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20) зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

На переконання колегії суддів, належність відповідача визначається саме на момент пред`явлення позову до суду. Належним відповідачем у спорі про усунення перешкод у розпорядженні та користуванні земельною ділянкою є особа, яка зареєстрована як власник цієї земельної ділянки. Тому у грудні 2016 року прокурор обґрунтовано звернувся до суду з позовом саме до ОСОБА_3 як належного відповідача у цій справі.

Водночас згідно з наданими суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 документами слідує, що 19 грудня 2021 року, тобто до ухвалення судом першої інстанції рішення в цій справі, ОСОБА_3 помер.

Відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Очевидно, що для вчинення судом такої процесуальної дії, як залучення до участі в справі правонаступника відповідача в зв`язку зі смертю останнього, обставина смерті учасника справи має бути відомі суду. При цьому обов`язку з`ясування причин неявки сторони до суду процесуальне законодавство на суд не покладає, навпаки обставини неможливості участі в розгляді справи мають повідомлятися суду учасниками процесу (частина третя статті 131 ЦПК України). Тому про смерть відповідача, яка мала місце в ході розгляду справи, суд мали повідомити або правонаступники учасника справи, або особа, яка здійснювала представництво його інтересів у суді.

В апеляційній скарзі адвокат Мацкевич Д. А. посилається на те, що він здійснював представництво інтересів ОСОБА_3 , який перебігом розгляду справи «цікавився не часто». Вказує, що про смерть свого клієнта йому стало відомо лише після ухвалення рішення суду по суті спору.

Водночас відсутність зацікавленості у сторони відповідача (зокрема, в представника відповідача) в ході розгляду справи не може свідчити про порушення саме судом першої інстанції норм процесуального права.

За загальним правилом порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті ( частин третя статті 377 ЦПК України).

Системний аналіз наведених норм процесуального права, на переконання колегії суддів, дає підстави для висновку про те, що смерть учасника справи, яка мала місце до ухвалення місцевим судом рішення по суті спору, проте про яку суду не було відомо на момент розгляду справи, може бути підставою для скасування судового рішення лише в сукупності з іншими доводами апеляційної скарги, які свідчать про незаконність та необґрунтованість ухваленого судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність. ЄСПЛ надає оцінку принципу правової визначеності як одному з основних аспектів верховенства права [рішення від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95)].

Принцип правової визначеності включає й дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності судового рішення. Згідно із цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, тому сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення ЄСПЛ від 24 липня 2003 року у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, та від 09 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України» (Zheltyakov v. Ukraine), заява № 4994/04).

Разом із тим метою апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції в цій справі ОСОБА_2 зазначає фактично необхідність нового розгляду справи судом апеляційної інстанції, адже вважає, що за той період часу, коли справа розглядалася судом після смерті ОСОБА_3 , правонаступник відповідача, якби він був залучений до участі в справі в якості відповідача вчасно, мав би можливість будувати власний захист своїх прав та інтересів, звертатися від свого імені та за захистом власних інтересів до інших осіб, державних органів, органів влади тощо.

Фактично, посилаючись на такі порушення норм процесуального права, ОСОБА_2 має обґрунтувати, що за його участі в розгляді справи судом першої інстанції, суд, урахувавши його доводи та заперечення, ухвалив би інше за змістом рішення.

Тому апеляційний суд уважає, що з урахуванням тих обставин, якими ОСОБА_2 обґрунтовує порушення судом норм процесуального закону, права ОСОБА_2 як правонаступника відповідача підлягають захисту шляхом надання йому можливості брати участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції через подання апеляційної скарги та наведення в ній доводів і аргументів на користь висновку про незаконність і необґрунтованість рішення місцевого суду, які підлягають оцінці судом апеляційної інстанції.

Незважаючи на те, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 подавав як особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що судовим рішенням вирішено питання про її права та обов`язки, апеляційний суд констатує, що заявник є не особою, яка не брала участі у справі, а правонаступником відповідача. Тому, з урахуванням того, що ОСОБА_2 набув усіх прав та обов`язків ОСОБА_3 у порядку спадкування, то висновків про те, чи стосується оскаржуване судове рішення прав та обов`язків ОСОБА_2 , колегія суддів не робить, переходячи до оцінки доводів апеляційної скарги по суті вирішення спору місцевим судом.

Щодо доводів про помилкове визначення прокурором органу, уповноваженого на захист інтересів держави у спірних правовідносинах

Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі землі лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно із частиною першою пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель водного фонду, історико-культурного, лісогосподарського, оздоровчого, рекреаційного, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Суд першої інстанції слушно зазначив, що обставина розташування спірної земельної ділянки за межами населеного пункту встановлена судами при розгляді справи № 367/2521/13, тому селищна рада не мала права розпоряджатися нею.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що при розгляді зазначеної справи суди також вказали, що прокурор не довів обставину належності земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення.

Водночас правова оцінка судом тих чи інших обставин (у тому числі на предмет їх доведеності) не є преюдицією в розумінні статті 82 ЦПК України (див., наприклад, постанова КЦС ВС від 11 грудня 2019 року у справі №320/4938/17).

Тому та обставина, чи є спірна земельна ділянка землями лісогосподарського призначення, підлягає доведенню сторонами та встановленню судами у цій справі на загальних засадах.

Частинами першою, другою та четвертою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Відповідно до статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина перша статті 1 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами статі 5 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Відповідно до статті 63 ЛК України ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. За приписами статті 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Згідно зі статтями 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.

Водночас у частині другій статті 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства.

Пунктом «а» частини першої статті 13 ЗК України визначено, що до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1,00 га, що перебувають у державній власності, належало до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (пункт 5 частини першої статті 27 ЛК України у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із частинами другою, дев`ятою статті 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою-восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

За змістом статті 48 ЛК України в матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування. У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

За змістом статей 181-184, 202-204 ЗК України, Законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Тобто, при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIIІ «Прикінцеві положення» ЛК України.

Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеним у постановах від 24 грудня 2014 року № 6-212цс14, від 25 січня 2015 року № 6-224цс14, від 23 грудня 2015 року № 6-377цс15.

У справі, що переглядається, матеріалами справи об`єктивно підтверджується, що спірна земельна ділянка на момент її первісного вибуття з власності держави належала до земель лісогосподарського призначення.

Зокрема, згідно інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» спірна територія була лісами ще з радянських часів. Так, на підставі Постанови ЦК КПУ і Ради Міністрів УРСР від 20.06.1956 року № 673 та рішення виконкому Київської міської ради від 07.08.1956 року № 1186 створено Святошинське лісопаркове господарство, яке ввійшло до складу управління земельної зони м. Києва. Загальна площа Святошинського лісопаркового господарства на момент створення становила 14167 га. Згідно розпорядження Київської міської державної адміністрації № 2715 від 17.12.01 р. на виконання рішення Київської міської ради від 02.10.01 р. № 59/1493, перейменовано: Київське державне комунальне об`єднання зеленого будівництва «Київзеленбуд» на Київське комунальне об`єднання зеленого будівництва та експлуатацій «Київзеленбуд»; державне комунальне підприємство Святошинське лісопаркове господарство на комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство». Лісовпорядні роботи проводились в 1945-46, 1952-59, 1969, 1979, 1989, 1999, 2009 роках.

За інформацією управління Держземагенства у м. Ірпені Київської області та актом перевірки Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 19.07.16 № А162/180 спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:040:0074 відповідно до картосхеми території, перспективної для створення Святошинського-Біличанської філії НПП «Голосіївський» попереднього функціонального зонування, попадає в 18 квартал лісництва.

Тобто, прокурором при зверненні до суду з цим позовом на підтвердження викладених у ньому обставин надані необхідні планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що Указом Президента України від 01.05.14 № 446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський», його територію розширено на 6462,62 га за рахунок земель Київського комунального об`єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд».

Згідно пояснювальної записки та проектних матеріалів до вищевказаного Указу Президента, розширення зазначеного заказника відбулось за рахунок лісових земель КП «Святошинське лісопаркове господарство», в тому числі кварталів 100, 101, 110, 111, 113, 116, 117 Київського лісництва та кварталів 18,26,27, 51 Святошинського лісництва.

Тож матеріалами справи підтверджується, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та розташована на території об`єкту природно-заповідного фонду загальнодержавного значення Національного природного парку «Голосіївський», територія якого є власністю Українського народу.

З огляду на встановлені обставини належності земельної ділянки до лісових земель та її розташування у складі території об`єкту природно-заповідного фонду загальнодержавного значення Національного природного парку «Голосіївський» суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вилучення і надання у приватну власність земель державної власності лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду не відносилось до компетенції Коцюбинської селищної ради, рішення якої є такими, що прийняті з перевищенням повноважень, передбачених частиною п`ятою статті 122 та частиною п`ятою статті 149 ЗК України.

Враховуючи, що Кабінет Міністрів України у межах своїх повноважень у галузі земельних відносин, визначених статтею 13 ЗК України, не погоджував вилучення земельної ділянки лісового фонду, що відноситься до території об`єкту природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, то прокурор при зверненні до суду правильно визначив орган, уповноважений на захист інтересів держави у спірних правовідносинах.

Щодо доводів про добросовісність останнього набувача земельної ділянки та втручання в його право на мирне володіння майном

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у спорах щодо земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (статті 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.

Водночас колегія суддів зауважує, що доводи про добросовісність останнього набувача майна та втручання в його право на мирне володіння таким майном оцінюються судами при вирішенні віндикаційних позовів держави.

Натомість у справі, яка переглядається, предметом вирішення суду є не віндикаційний позов держави, а негаторний позов про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою.

Апеляційний суд нагадує, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд» потрібно розглядати як порушення права власності держави, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц провадження № 14-76цс22).

Тому обставина добросовісності останнього власника земельної ділянки та стаття 1 Першого протоколу до Конвенції оцінці судом у справі, яка переглядається, не підлягають.

Висновок про те, що обставини добросовісності останнього власника нерухомого майна та виправданості втручання держави в його право мирного володіння майном оцінюються судами при розгляді віндикаційних позовів, а не будь-яких спорів, відповідає висновку Верховного Суду, сформульованому у постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 335/4419/19.

Інших доводів щодо незаконності та/або необґрунтованості рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Мацкевича Дениса Анатолійовича в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 07 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 липня 2024 року.

Головуючий суддя О. В. Желепа

Судді О. Ф. Мазурик

О. В. Немировська