Справа № 201/2568/24
Провадження № 2/201/1936/2024
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Батманової В.В.

за участю секретаря Турбаївської М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа Державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_7 про виділ частки домоволодіння, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа Державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_7 про виділ частки домоволодіння, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 27.02.1992 між ОСОБА_1 та виконкомом Маріупольської міської ради був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого виконком продав, а позивач купила 9/50 часток домоволодіння з прилеглими до цієї частки надвірними спорудами, що заходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці державного фонду 1626 кв.м. Маріупольським міським бюро технічної інвентаризації 19.03. 92 здійснений реєстраційний напис на документі про право особистої власності 9/50 часток домоволодіння АДРЕСА_2 . Записане в реєстрову книгу за №36403. Проте, відомості про право власності на вказану частку домоволодіння не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

24.07.2013 за рішенням Жовтневою районною адміністрацією Маріупольської міської ради упорядковано номери житлових квартир у будинку АДРЕСА_2 ). Зокрема, частці домоволодіння, яка належить позивачу присвоєно номер квартири АДРЕСА_3 .

У березні 2022 року внаслідок ракетного обстрілу з боку військових формувань Російської Федерації квартира АДРЕСА_3 зазнала значних пошкоджень. 23.03.2022 у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації та окупацією територій Позивач була вимушена переміститись з м. Маріуполя до м. Вінниці.

16.08.2023 начальник ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» надав довідку - підтвердження реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , станом на 31.12.2012 зареєстровано ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» за позивачем на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.02.92 №3-993, посвідченого державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Мудрою О.М., про що занесено реєстраційний запис від 19.03.92 за №36403 в реєстровій книзі б/н. Загальна площа квартири складає 58 кв.м, з яких житлова складає - 34,3 кв.м.

З метою проведення державної реєстрації речових права на квартиру АДРЕСА_5 та внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право приватної власності 06.09.2023 Позивач звернулась до державного реєстратора виконавчого комітету Вінницької міської ради. 12.09.2023 державний реєстратор прав на нерухоме майно надав відмову в проведенні реєстраційних дій оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме: відповідно до договору купівлі- продажу позивачу належить частка домоволодіння, а не квартира, як про це зазначала позивач у заяві.

Відтак позивач позбавлена можливості на отримання компенсації за пошкоджені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України.

У зв`язку з викладеним просить суд виділити в натурі в окремий об`єкт нерухомості - квартиру за номером АДРЕСА_6 належний ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) загальною площею 58 кв м, з яких житлова площа складає 34,3 кв м. Припинити за ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) право спільної часткової власності на 9/50 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру АДРЕСА_7 загальною площею 58 кв м, з яких житлова площа складає 34,3 кв м.

Представник позивача надала заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідачі клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надали, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України та ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи 10.07.2024 здійснювався за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у відповідності до вимог ст.89 ЦПК України, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Судом встановлено, що 27.02.1992 між ОСОБА_1 та виконкомом Маріупольської міської ради був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого виконком продав, а Позивач купила 9/50 часток домоволодіння з прилеглими до цієї частки надвірними спорудами, що заходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці державного фонду 1626 кв.м.

19.03. 92 Маріупольським міським бюро технічної інвентаризації здійснений реєстраційний напис па документі про право особистої власності 9/50 часток домоволодіння АДРЕСА_2 . Записане в реєстрову книгу за №36403. Проте, відомості про право власності на вказану частку домоволодіння не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

24.07.2013 за рішенням Жовтневою районною адміністрацією Маріупольської міської ради упорядковано номери житлових квартир у будинку АДРЕСА_2 ). Зокрема, частці домоволодіння, яка належить позивачу присвоєно номер квартири АДРЕСА_3 .

У березні 2022 року внаслідок ракетного обстрілу з боку військових формувань Російської Федерації квартира АДРЕСА_3 зазнала значних пошкоджень. 23.03.2022 у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації та окупацією територій позивач була вимушена переміститись з м. Маріуполя до м. Вінниці.

16.08.2023 начальник ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» надав довідку - підтвердження реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , етапом на 31.12.2012 зареєстровано ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» за позивачем на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.02.92 №3-993, посвідченого державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Мудрою О.М., про що занесено реєстраційний запис від 19.03.92 за № 36403 в реєстровій книзі б/н. Загальна площа квартири складає 58 кв.м, з яких житлова складає - 34,3 кв.м.

З метою проведення державної реєстрації речових права на квартиру АДРЕСА_5 та внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право приватної власності 06.09.2023 позивач звернулась до державного реєстратора виконавчого комітету Вінницької міської ради.

12.09.2023 державний реєстратор прав на нерухоме майно надав відмову в проведенні реєстраційних дій оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме: відповідно до договору купівлі- продажу позивачу належить частка домоволодіння, а не квартира, як про це зазначала позивач у заяві.

Відповідно до інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 357769184 від 11.12.2023 визначена вид спільної власності - спільна власності на частку, яка належить ОСОБА_5 . Таким чином, позивач є співвласником домоволодіння.

Отже, позивач має право на виділ в натурі своєї частки - 9/50 часток з домоволодіння, що заходиться в АДРЕСА_8 ), що в свою чергу припиняє право спільної часткової власності для позивача.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

У спорах про поділ житлового будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу.

Верховний Суд України у постанові від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 дійшов висновок, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під не співмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року в справі № 6- 1443цс16 дійшов висновку висновок, що "виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно".

Частиною першою статті 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), не відступаючи від правових позицій Верховного Суду України, висловлених у постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику».

Враховуючи викладене, суд вважає, що існують всі підстави для того, щоб задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа Державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_7 про виділ частки домоволодіння, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає за можливе розподіл судових витрат по даній справі не застосовувати оскільки іншого способу захисту права у позивача не існує.

На підставі викладеного, керуючись, ст ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, ч. 1 ст. 274, ч. 5 ст. 279, ч.4 ст.223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа Державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_7 про виділ частки домоволодіння, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності задовольнити.

Виділити в натурі в окремий об`єкт нерухомості - квартиру за номером АДРЕСА_6 належний ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) загальною площею 58 кв м, з яких житлова площа складає 34,3 кв м.

Припинити за ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) право спільної часткової власності на 9/50 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) право власності на квартиру АДРЕСА_7 загальною площею 58 кв м, з яких житлова площа складає 34,3 кв м.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя В.В. Батманова