ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/1255/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

20 червня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Березюк А.І.,

представників позивача адвокатів Селезень С. В., Зудер`янц В. В.,

відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2023 року в складі судді Шаренко С.Л. у справі № 953/21267/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору дарування,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Полякова Вікторія Вікторівна, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , третя особа - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору дарування.

Позов мотивований тим, що він з ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 2010 року, який розірвано Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 22 січня 2016 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що з моменту укладання шлюбу й до моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач не працювала, вела домашнє господарство. Він дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, займався підприємницькою діяльністю від якої отримував доходи. Крім того, хоча шлюб між подружжям розірваний 22 січня 2016 року, проте його розірвання носило виключно формальний характер, оскільки вчинений під час чергової сварки під впливом емоцій. Подружжя після розірвання шлюбу не припинили проживати однією сім`єю, мешкали разом у їхньому будинку, розташованому по АДРЕСА_1 , разом піклувалися про побудову сімейних відносин між ними, спільно вели господарство, сімейний бюджет, робили сімейні заощадження, виховували спільного сина та доньку відповідачки від першого шлюбу - ОСОБА_8. За період шлюбу подружжя за спільні кошти придбали майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями й спорудами та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказане майно зареєстровано за ОСОБА_1 , та квартиру, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 .

05 серпня 2016 року ОСОБА_1 уклала договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями й спорудами та земельної ділянки, розташований по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Саваринською Н.В., зареєстрований в реєстрі за №1931, за яким ОСОБА_1 подарувала вказане нерухоме майно їхньому синові, ОСОБА_3 .

В подальшому, у листопаді 2016 року відносини між подружжям істотно погіршилися, що в кінцевому результаті призвело до припинення шлюбних відносин. Позивач з відповідачкою домовились про те, що він залишиться проживати у їхньому будинку АДРЕСА_1 , а відповідач буде проживати у їхній квартирі, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 . На виконання цієї домовленості, у листопаді 2016 року відповідачка разом з сином переїхали з будинку до квартири, а він залишився проживати у будинку АДРЕСА_1 , в якому й мешкає до цього часу.

Однак, на теперішній час відповідач не визнає його право власності на спільне майно: будинок, квартиру. Відповідач вважає, що вона та син є власниками усього майна набутого ними під час шлюбу та в будь-який момент може виселити позивача з будинку, розпорядитися спільним майном на свій розсуд без його згоди.

Вважає, що придбане під час шлюбу майно, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями й спорудами та земельної ділянки, на якій він розташований вважає недійсним, оскільки укладений Відповідачем відносно спільного сумісного майна без його згоди, як співвласника. Зазначає, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається спільною сумісною власністю подружжя. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном.

Посилаючись на вказане, позивач просив, визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями й спорудами та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 05 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Саваринською Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1931, визнати житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку, розташовані у АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та визнати за ним, право власності на 1/2 частку вказаного будинку з надвірними будівлями і спорудами та земельної ділянки; визнати квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 вказаної квартири; визнати автомобіль MAZDA, МОДЕЛЬ: 3 NEW ВМ 13, 2015 року випуску, колір червоний, ДНЗ: НОМЕР_1 спільним майном подружжя та визнати за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частку автомобіля MAZDA, МОДЕЛЬ: 3 NEW ВМ 13, 2015 року випуску, колір червоний, ДНЗ: НОМЕР_1 .

06 вересня 2022 року ОСОБА_2 в інтересах якого діє адвокат Селезень Світлана Володимирівна, подав заяву в якій просив не розглядати позовні вимоги в частині визнання автомобіля MAZDA, МОДЕЛЬ: 3 NEW ВМ 13, 2015 року випуску, колір червоний, ДНЗ: НОМЕР_1 спільним майном подружжя та визнання за позивачем право власності на 1/2 частку вказаного автомобіля (т. 2, а.с. 15).

17 жовтня 2022 року Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради надав до суду письмові пояснення, в яких просив прийняти рішення, яке б відповідало як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пояснення мотивовані тим, що для укладання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, а також для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, встановлено обов`язкове отримання попередньої згоди органів опіки та піклування на здійснення правочину. Для такої згоди законні представники дитини звертаються до органу опіки та піклування з документами, за встановленим переліком та заявами обох батьків, або осіб, які їх змінюють. Твердження ОСОБА_2 , що дозвіл на здійснення даного правочину (договору дарування) на підставі рішення виконкому Харківської міської ради № 394 від 15 червня 2016 року був наданий без його згоди, є безпідставним, оскільки в матеріалах справи про надання згоди наявні заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що житловий будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 дійсно придбано відповідачкою ОСОБА_1 в період шлюбу з позивачем ОСОБА_2 . Однак, в подальшому вказане майно відчужене шляхом його дарування малолітньому сину подружжя - ОСОБА_3 , від імені якого під час укладання угоди дарування діяв його батько - позивач ОСОБА_2 . Отже, ОСОБА_2 був стороною правочину, діяв в інтересах свого сина та достовірно знав про відчуження будинку на користь третьої особи, тобто їхнього сина, надав на це свою згоду. В свою чергу квартира АДРЕСА_3 , яка придбана відповідачкою ОСОБА_1 21 жовтня 2016 року не є суб`єктом спільного сумісного майна подружжя, відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно форма власності приватна.

31 січня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Селезень С.В., подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до договору про намір від 07 жовтня 2016 року, укладеного між продавцями - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з однієї сторони та покупцем - ОСОБА_2 з іншої сторони про те, що продавці зобов`язуються продати, а покупець зобов`язується купити об`єкт нерухомості: 3-х кімнатну квартиру, за адресою: АДРЕСА_2 .

17 грудня 2021 року складено Акт, який підписано сусідами, що мешкали поруч з родиною ОСОБА_6 , з якого вбачається: Цим Актом особисто підтверджуємо, що у будинку АДРЕСА_1 за період з жовтня 2012 року по листопад 2016 року постійно проживали як родина ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_2 .

Також, згідно відповіді Державної податкової служби України ГУДПС у Харківській області на Ухвалу суду від 16 лютого 2021 року про джерела та суми доходів ОСОБА_1 за період з 01 липня 2010 року по 31 грудень 2016 року у останній відсутні доходи за цей період. Натомість, ОСОБА_2 за період з 01 липня 2010 року по 31 грудня 2019 року мав високі доходи від підприємницької діяльності за період шлюбу.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що наведені докази підтверджують його особисту участь у придбанні спірної квартири та обставини придбання квартири як спільного майна подружжя. Зазначає, що він дійсно надавав згоду саме ОСОБА_1 на дарування її частки житлового будинку неповнолітньому сину у зв`язку з чим надавав письмову згоду своїй дружині ОСОБА_1 на укладання договору дарування на умовах їй відомих на ім`я малолітнього ОСОБА_2 . Проте, такої згоди як співвласник будинку у порядку статті 65 СК України позивач не надавав.

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача адвокатів Селезень С. В., Зудер`янц В. В., які підтримали апеляційну скаргу, відповідачку ОСОБА_1 , яка проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 07 вересня 2010 року перебували у зареєстровано шлюбі, який розірвано 22 січня 2016 року Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції (свідоцтво про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 ) (т. 1 а.с. 14).

Від шлюбу подружжя мають неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 видане Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції) (т. 1, а.с. 13).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 11 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Яновою О.Є. вбачається, що 11 липня 2012 року між ОСОБА_7 та відповідачкою ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, земельної ділянки, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2.2 договору вбачається, що купівля майна відбувалась за згодою чоловіка ОСОБА_2 , що підтверджується його заявою, справжність підпису на якій засвідчено 11 липня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яновою О.Є. за реєстровим № 1389 (т.1, а.с. 16-19).

Відповідно до договору дарування від 05 серпня 2016 року житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварінською Н.В., ОСОБА_1 (дарувальниця) та малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якого діє батько - ОСОБА_2 , (обдарований), уклали договір про те, що дарувальниця передає, а обдарований безоплатно приймає у приватну власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку на якій він розташований, за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до п. 13 вказаного договору, сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину. Договір підписано сторонами (т. 2 а.с. 75-76).

Відповідно до заяв, посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварінською Н.В., зареєстрованих в реєстрі за №, № 1929, 1930 вбачається, що позивач - ОСОБА_2 дає згоду своїй колишній дружині ОСОБА_1 , на укладання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на умовах їй відомих на ім`я малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 , як батько дитини, стверджує, що малолітній ОСОБА_2 , дійсно є його сином та надає згоду на прийняття в дар ним житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (т.2 а.с. 128-129).

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 230361338 від 30 жовтня 2020 року вбачається, що 21 жовтня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу № 725 посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Пятовським О.О. ОСОБА_1 придбала трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 22).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини 4 статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно зі статтею 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно із частиною 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини 3 статті 209 Цивільного кодексу України, нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Відповідно до частин 1, 4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).

У справі яка переглядається, встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, на якій він розташований, за адресою: АДРЕСА_1 придбано у період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

05 серпня 2016 року ОСОБА_1 (дарувальниця) та малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якого діє батько - ОСОБА_2 , (обдарований) уклали договір дарування відповідно до умов якого дарувальниця передала, а обдарований безоплатно прийняв у приватну власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, на якій він розташований, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до заяв, посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварінською Н.В., зареєстрованих в реєстрі за №, № 1929, 1930 вбачається, що ОСОБА_2 дав згоду своїй колишній дружині ОСОБА_1 , на укладання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . на умовах їй відомих на ім`я малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , як батько дитини стверджував, що малолітній ОСОБА_2 дійсно є його сином та надав згоду на прийняття в дар ним житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, встановивши, що вказане майно відчужене шляхом його дарування малолітньому сину подружжя - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якого під час укладання угоди дарування діяв його батько - позивач ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що останній був стороною правочину, діяв в інтересах свого сина, достовірно знав про відчуження будинку на користь третьої особи, тобто їхнього сина, та надав на це свою згоду.

Крім того, 21 жовтня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу № 725 посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Пятовським О.О., ОСОБА_1 придбала трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_3 , тобто після того як 22 січня 2022 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Із врахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що спірно квартира набута не у шлюбі, а отже не може бути суб`єктом спільного сумісного майна подружжя, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, форма власності приватна.

З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку з яким погоджується колегія суддів про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_2 надавав згоду ОСОБА_1 на дарування її частки житлового будинку неповнолітньому сину, однак згоди як співвласник майна у порядку статті 65 СК України позивач не надавав, суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки в заві від 05 серпня 2016 року, посвідченій приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Саварінською Н.В., зареєстрованої в реєстрі за № 1929, ОСОБА_2 дає згоду своїй колишній дружині ОСОБА_1 , на укладання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на умовах їй відомих на ім`я малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В вказаній заяві не зазначено про те, що ОСОБА_2 надавав згоду ОСОБА_1 тільки на дарування її частки житлового будинку неповнолітньому сину. Крім того, в заяві зазначено, що зміст статей 60, 65 СК України нотаріусом йому роз`яснено.

Не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що квартира АДРЕСА_3 є спільним майном подружа, оскільки вказане майно було придбано ОСОБА_1 після розірвання шлюбу. Договір про намір придбати спірну квартиру від 07 жовтня 2016 року як і те, що за період з 01 липня 2010 року по 31 грудня 2016 року ОСОБА_1 відповідно до даних Державної податкової служби України не мала доходів не є достатніми та допустимими доказами на підтвердження того, що спірно квартира є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SeryavinandOthers v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 червня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина