КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/7055/2024 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 червня 2024 рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішенняПечерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності, -

УСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в спільній сумісній власності.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 вересня 2007 року між сторонами укладено шлюб. Під час подружнього життя подружжям були накопиченні грошові кошти та дорогоцінні метали. Після повномасштабного вторгнення Російської Федерації позивач з синами виїхала за кордон, де проживала в період з березня по жовтень 2022 року. Через неможливість спільного проживання їх шлюб переживає складні часи. Станом на дату подання позовної заяви відповідач тимчасово переїхав в інше місто і з позивачем та синами не проживає.

Станом на 2022 рік у подружжя були накопичені грошові кошти, як готівкою, так і на банківських рахунках, а також дорогоцінні метали (10 злитків золота по 100 грам кожен).

Відповідно до даних декларації про майновий стан і доходи відповідача, яка подана ним у лютому 2021 року, у сім'ї наявні наступні активи:

1) грошові кошти (готівка) 300 000 доларів США, які належать відповідачу;

2) грошові кошти (готівка) 100 000 доларів США, які належать позивачці;

3) активи у дорогоцінних (банківських) металах Золотий злиток 1 кг вартістю 1 640 000 грн, які належать позивачці.

Позивач зазначала, що відповідач фактично усунув її від доступу до грошових коштів у сумі 400 000 доларів США та 10-ти золотих злитків, що може свідчити про факт використання грошових коштів та золотих злитків на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Тому, позивач звернулася до суду з вказаним позовом, відповідно до якого просила визнати об`єктом спільної сумісної власності грошові кошти в сумі 400 000 доларів США. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину грошових коштів в сумі 200 000 доларів США, що за офіційним курсом становить 7 312 000 грн 00 коп, визнати особистою приватною власністю дружини ОСОБА_2 10 злитків золота номіналом 100 грам та зобов'язати відповідача передати їх позивачу.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2023 року позов задоволено частково. Визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 400 000 доларів США.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 100 000 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 13 420,00 грн. У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 7 333,00 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою звернувся відповідач ОСОБА_1 , який, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя грошові кошти в сумі 400 000 доларів США, стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 100 000 доларів США; стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 13 420,00 грн та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції помилково було взято до уваги в якості доказу, підтверджуючого наявність грошових коштів в сумі 400 000 доларів США Декларацію про майновий стан та доходи відповідача, яка була подана у 2021 році та містить дані щодо задекларованих відповідачем грошових коштів наявних станом на 2020 рік.

Наявність зазначених готівкових коштів станом на момент подання позовної заяви позивачем не доведена. Суд першої інстанції без аналізу фактів походження цих коштів, часу та критеріїв їх набуття не може автоматично віднести їх до спільного майна подружжя.

Позивач ОСОБА_2 не скористалась своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в строк, визначений апеляційним судом.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Рубцова К.В. підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Бєлов А.Г. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні представником відповідача, адвокатом Рубцовою К.В. підтримано заяву, подану 03.06.2024 року до Київського апеляційного суду, про долучення до матеріалів справи доказів, зокрема щорічної декларації про майновий стан та доходи відповідача ОСОБА_1 за 2023 рік, на підтвердження актуального майнового стану відповідача на час подання позову ОСОБА_2 до суду та на момент припинення спільного проживання і ведення подружжям господарства.

Колегія суддів, заслухавши думку учасників судового розгляду з приводу поданої заяви, дійшла висновку про відмову в її задоволенні, з наступних підстав.

В порядку ч.ч. 3, 4 ст.83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 2ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 3 ст. 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно із ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідачем та його представником не було подано разом із відзивом на позовну заяву відповідного клопотання про долучення доказів, а також не повідомлено про неможливість подання таких доказів на відповідній стадії, та причини, з яких доказ не може бути подано.

Таким чином, відповідач, у визначений процесуальним законом строк не скористався своїм правом на подання доказів до суду першої інстанції, не навів змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати його процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не довів, що в цій справі можливість вчасного подання ним доказів не залежала від його волевиявлення. Водночас пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку відповідача щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку, у зв`язку із чим на стадії апеляційного розгляду такі докази не можуть бути взяті до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, з 22 вересня 2007 року між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського РУЮ у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 22 вересня 2007 року серія НОМЕР_1 (а.с. 16).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 зазначала, що станом на 2022 рік в подружжі ними були накопичені певні грошові кошти, в тому числі і готівкові в розмірі 400 000 доларів США.

На підтвердження зазначеної обставини позивачем було подано в якості доказу декларацію про майновий стан та доходи кандидата на посаду особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, подану ОСОБА_1 за 2020 рік.

Згідно з даними декларації, поданої 18.02.2021 року відповідно доЗакону України «Про запобігання корупції», у розділі 12.Грошові кошти ОСОБА_1 зазначив, що йому на праві власності належить 300 000, 00 доларів США, а ОСОБА_2 на праві власності належить 100 000,00 доларів США.

Згідно зі ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1-5 ст. 57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначенихЗемельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 45 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1700-VII «Про запобігання корупції»(в редакції на час виникнення спірних відносин; далі Закон №1700-VII) особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «б» пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Відповідно до пункту восьмого частини першої статті 46 Закону №1700-VII у декларації зазначаються відомості про наявні грошові активи, у тому числі готівкові кошти, кошти, розміщені на банківських рахунках, внески до кредитних спілок та інших небанківських фінансових установ, кошти, позичені третім особам, а також активи у дорогоцінних (банківських) металах. Відомості щодо грошових активів включають дані про вид, розмір та валюту активу, а також найменування та код Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України установи, в якій відкриті відповідні рахунки або до якої зроблені відповідні внески.

За змістом указаних норм Закону декларуванню підлягають, у тому числі готівкові кошти станом на 31 грудня звітного року.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи даний спір та надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст. ст. 57, 60Сімейного кодексу України, дійшов обґрунтованого висновку, що задекларовані грошові кошти є спільним майном подружжя.

Враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що грошові кошти у розмірі 400 000,00 доларів США були витрачені не в інтересах сім`ї чи були розподілені між сторонами та з урахуванням рівності часток кожного з подружжя та того, що за позивачем задекларовано 100 000 доларів США, відсутності будь-яких доказів щодо їх привласнення відповідачем, суд першої інстанції, керуючись положеннями статті 70 СК України, дійшовправильного висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 100 000,00 доларів США.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено наявність вказаних готівкових коштів станом на дату звернення до суду з даним позовом, не можуть бути взяті до уваги, оскільки відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів, підтверджуючих його аргументи про те, що вони були витрачені в інтересах сім'ї, в межах сімейних потреб та за взаємної згоди. Суду не було представлено жодних документальних доказів таких витрат, їх обсягів, не надано чеків, квитанцій, інших фінансових документів, які дозволяли би суду встановити обставини, на які відповідач посилається, як на підставу своїх заперечень, а на припущеннях (ч. 6 ст.81 ЦПК України) судове рішення ґрунтуватися не може.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 листопада 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 червня 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар