ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року

м. Харків

справа № 953/5410/22

провадження № 22-ц/818/973/24

22-ц/818/1789/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційні скарги ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2023 року та на додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2024 року ухвалене у складі судді Єфіменко Н.В.,-

УСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на: 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 120,6 кв.м; на 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 в літ. П-1, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 23,3 кв.м; на 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_2 , кадастровий номер: :03:016:0013, розташованій за адресою: Харківська обл., Зміївський район, Зідьківська селищна рада, садівниче товариство Харківського жиркомбінату «Сіверський Дінець», загальною площею 0,1012 гектара.

Позов обґрунтований тим, що за час перебування сторін у справі у шлюбі було придбане вищевказане нерухоме майно. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14.09.2022 у справі №953/4191/22 шлюб між сторонами розірваний, однак домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя сторонами не досягнуто. Згоди на добровільний поділ вищезазначеного майна відповідач не надає, а отже спір відповідно до ст. 71 СК України, має вирішуватись судом в порядку ч.1 ст. 70 СК України шляхом визнання права власності на частину вищезазначеного нерухомого майна за позивачем, що стало підставою звернення до суду.

28.11.2022 ОСОБА_2 подана зустрічний позов про визнання права власності: на 3/4 частини кв. АДРЕСА_3 та на гаражний бокс № НОМЕР_1 площею 23,3 кв.м в нежитловій будівлі літ. П-1 по АДРЕСА_2 , який є неподільним. В обґрунтування заявлених вимог, відступлення від рівності часток на підставі ч.2, ч.3 ст. 70 СК України при поділі майна подружжя, ОСОБА_2 посилається здійснення ОСОБА_1 стосовно неї психологічного та фізичного насилля, що підтверджено постановою Київського районного суді м. Харкова від 03.02.2021р. у справі № 953/20408/20, якою ОСОБА_1 притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та ненадання ним допомоги на утримання сумісних дітей, які займають найбільшу кімнату в квартирі та на утримання спільного майна, можливість ОСОБА_1 , який є громадянином Болгарії у будь-який час залишити територію України, що унеможливить стягнення у подальшому аліментних виплат. Не заперечувала проти визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на: 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 120,6 кв.м.; 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 в літ. П-1, буд. АДРЕСА_2 загальною площею 23,3 кв.м.; 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_2 , загальною площею 0,1012 гектара, кадастровий номер::03:016:0013, розташовану за адресою: Харківська обл., Зміївський район, Зідьківська селищна рада, садівниче товариство Харківського жиркомбінату «Сіверський Дінець».

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на: 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 120,6 кв.м.; 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 в літ. П-1, буд. АДРЕСА_2 загальною площею 23,3 кв.м.; 1/2 частину земельної ділянки № НОМЕР_2 , загальною площею 0,1012 гектара, кадастровий номер::03:016:0013, розташовану за адресою: Харківська обл., Зміївський район, Зідьківська селищна рада, садівниче товариство Харківського жиркомбінату «Сіверський Дінець».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 654 грн. 88 коп.

Рішення обґрунтовано тим, що наданими суду доказами доведено, що спірне майно придбане подружжям у період шлюбу тому є їх спільною сумісною власністю. Суд керувався вимогами ч.2, ч.3 ст.70 СК України та виходив з презумпції рівності часток дружини та чоловіка при поділі майна та недоведеності підстав для відступу від зазначеної презумпції.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2024 року заяву ОСОБА_4 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у дійсній справі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

Додаткове рішення мотивовано тим, що надані позивачем докази підтверджують розмір фактично понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу, який є спів мірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на не повне з`ясування обставин справи права просить рішення суду змінити. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на: 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 120,6 кв.м; Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково. В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 3/4 частин квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 120,6 кв.м.; В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2023 року по справі № 953/5410/22 залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі, не дав належної оцінки наданим ОСОБА_2 доказам факту усунення відповідача протягом тривалого часу від виконання своїх обов`язків по утримання та догляду спільних неповнолітніх дітей та від обов`язку матеріального забезпечення сім`ї та факту виконання нею цього обов`язку одноособово , що поставило її у більші невигідне матеріальне становище поряд із позивачем. Ці обставини вказують на наявність правових підстав застосування частин другої та третьої статті 70 СК України. Тому, суд мав прийняти до уваги поведінку позивача ОСОБА_1 відносно неналежного виконання батьківських обов`язків з утримання дітей саме на момент звернення відповідача ОСОБА_2 із зустрічним позовом, а не на момент розгляду справи, що цілком узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду по справі справа №456/828/17 провадження N? 61-232св17 від 05 грудня 2018 року. Апелянт також наголосив, що необхідно зважати на те, що позивач ОСОБА_1 є громадянином Республіки Болгарія, і в будь-який момент може продати належну йому частину майна і безперешкодно виїхати за межі території України, що в свою чергу ускладнить стягнення з нього аліментних виплат на утримання спільних дітей сторін у справі. Суд також безпідставно не врахував факт проживання з ОСОБА_2 двох неповнолітніх доньок, які займають найбільшу кімнату в спірній квартирі розміром 60 кв.м і те, що більше року, відповідачка самостійно несе тягар утримання спільного майна, сплачуючи всі необхідні платежі та підтримуючи це майно у належному стані. В іншому апелянт посилався на доводи зазначені в зустрічній позовній заяві.

Також не погодившись з додатковим рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на не повне з`ясування обставин справи просив додаткове рішення змінити. Заяву представника позивача задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 4 000 гривень 00 коп. В іншій частині додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2024 року по справі № 953/5410/22 залишити без змін.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при визначенні сум відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат та їх співмірністю зі складністю справи. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, вона не є складною (складність категорії справи 0,7 відповідно до протоколів автоматичного розподілу судової справи між суддями), розглянута в порядку письмового позовного провадження, без фактичної участі у судових засіданнях учасників справи та їх представників. Враховуючи наявність усталеної судової практики та правових позицій Верховного Суду з приводу подібних правовідносин, значення справи для позивача, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, враховуючи реально затрачений адвокатом час на надання послуг та їх обсяг, апелянт вважає, що заявлені вимоги щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним з обсягом і складністю наданих послуг, вартість яких є значно завищеною. Відповідно до посилання сторін в Договорі про надання професійної правничої допомоги на Рекомендації щодо застосування рекомендованих ставок адвокатського гонорару затверджені рішенням №17 Ради адвокатів Харківської області від 21.03.2018, витрати на професійну правничу допомогу в цій справі не можуть складати більше 4000 гривень. Також апелянт звернув увагу на не відповідність інформації вказаній в акті прийому - передачі пункту 2.2 Договору від 14.09.2022 та Додаткової угоди до нього в яких мали чітко визначатись засади обчислення гонорару, ненадання деяких послуг, зазначених в акті прийому-передачі

19.03.2024 до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін. Також просила стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 40 000 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду відповідає в повній мірі.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 07.12.2007 по 14.09.2022, що підтверджено копією свідоцтва про шлю серії НОМЕР_3 від 07.12.2007, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14.09.2022.

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей : ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

За час спільного проживання сторонами придбано нерухоме майно:

- квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 120,6 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим 15.10.2013 ПН ХМНО ОСОБА_8 , зареєстрованим в реєстрі за № 2820;

- гаражний бокс № НОМЕР_1 в літ. П-1, буд. АДРЕСА_2 загальною площею 23,3 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим 15.10.2013 ПН ХМНО ОСОБА_8 , зареєстрованим в реєстрі за № 2824;

- земельна ділянка № НОМЕР_2 , загальною площею 0,1012 гектара, кадастровий номер: :03:016:0013, яка розташована за адресою: Харківська обл., Зміївський район, Зідьківська селищна рада, садівниче товариство Харківського жиркомбінату «Сіверський Дінець», цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, вид використання земельної ділянки для ведення садівництва, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим 27.06.2017 ПН ХМНО ОСОБА_9 , зареєстрованим в реєстрі за № 531.

Вказане нерухоме майно зареєстроване за відповідачем, підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.08.2022.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз указаних норм свідчить про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 373/185/21.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2019 року у справі № 362/2567/17-ц (провадження № 61-28795св18) зроблено такий висновок: «Згідно частини шостої статті 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Це пов`язано з тим, що для сімейних відносин важливе значення має не лише державна реєстрація шлюбу, а й дійсні відносини чоловіка та дружини. Якщо ж цього немає і чоловік та дружина фактично не складають однієї сім`ї, то на такі відносини не може поширюватися режим спільності майна подружжя. У разі спору заінтересована особа повинна довести в суді факт окремого проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу».

Аналогічний висновок також було зроблено і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 313/403/14-ц (провадження № 61-13868св18).

Вказаний висновок доповнено в постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 750/9806/16-ц (провадження № 61-16800св18): «Згідно зазначених норм (частина шоста статті 57 СК України) при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено що спірне майно, набуте сторонами під час перебування у шлюбі, тому зазначене майно, виходячи з приписів статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не досягли домовленості про поділ спірної квартири, при цьому позивачка просила збільшити її частку у спільному майні подружжя з урахуванням ухилення ОСОБА_1 від утримання та забезпечення сім`ї .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, та встановлених на їх підставі обставин, встановивши, що спірне майно придбане подружжям у період перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя, а тому є їх спільною сумісною власністю, дійшов правильного висновку про те, що наявні правові підстави для поділу майна шляхом визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 її частку, що відповідає положенням частини першої статті 70 СК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що проживання дітей з ОСОБА_2 та відсутність доказів надання ОСОБА_1 матеріального забезпечення сім`ї, з огляду на встановлені у справі обставини та положення статті 70 СК України, самі по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя у належному їм спільному сумісному майні. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна ОСОБА_2 не доведено.

Колегія суддів також зазначає, що, у разі несплати позивачем аліментів ОСОБА_2 не позбавлена можливості у порядку статті 190 СК України укласти договір про припинення права на аліменти для дітей у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

Вищезазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, що викладений в постанові № 521/11825/20 від 15 листопада 2023 року.

На підтвердження витрат, понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу надані допустимі та достатні докази ( копії договору про надання професійної правничої допомоги від 14.09.2022, ордеру, додаткової угоди до договору про надання професійної правничої допомоги від 29.09.2022, акту виконаних робіт від 07.12.2023, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, яким суд дав належну оцінку.

Відповідно до 3 ч. 1, ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Суд що ухвалив рішення, ухвалює додаткове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (ч.1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що суд першої інстанції правомірно стягнув 20000 грн правничої допомоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене апеляційний суд погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення первісних позовних вимог та ухвалення додаткового рішення. Оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а основне та додаткове рішення суду залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2023 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 липня 2024 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді Н.П.Пилипчук

Ю.М.Мальований