Єдиний унікальний номер судової справи: 487/978/23 Суддя першої інстанції Нікітін Д.Г.
Провадження № 22-ц/812/957/24 Суддя-доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

08 липня 2024 року м. Миколаїв Справа № 487/978/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі: представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2024 року, ухвалене у складі головуючого судді Нікітіна Д.Г., в залі судового засідання в м. Миколаєві, повний текст якого складено того ж дня, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

21 лютого 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтованим тим, що 06 грудня 2022 року між нею та КЖЕП Центрального району м. Миколаєва, на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 686 від 02 грудня 2022 року, був укладений Договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду № 47, відповідно до положень якого, наймодавець надав наймачу і членам його сім`ї у безстрокове користування житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 тощо.

Окрім позивача, у спірному житлі, досі зареєстрована відповідачка, яка не відноситься до членів сім`ї позивача (є колишньою дружиною її покійного чоловіка) та не мешкає у зазначеному вище житлі, понад 6 місяців, без поважних на те причин.

Стверджувала, що починаючи з червня 2021 року, відповідач, зібравши всі свої особисті речі, виїхала зі спірної квартири та через деякий час, на кошти, заздалегідь отримані від колишнього чоловіка, придбала на своє ім`я домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , де продовжує мешкати разом зі своєю сім`єю. На звернення позивача з приводу добровільного зняття з реєстраційного обліку, ОСОБА_1 відповідає відмовою через різноманітні причини, зокрема тому, що вона не збирається їхати до м. Миколаєва, адже це далеко, незручно, а також тому, що в країні запроваджено військовий стан тощо. Все це у своїй сукупності стало підставою для звернення до суду із відповідним позовом.

Заперечуючи проти позову представник відповідача посилався на те, що відповідачка не проживає за адресою реєстрації у квартирі через поважні причини, зокрема протидії позивачки, яка добудувала тамбур із новими дверями і новим замком і її фактичним проживанням в квартирі, що є непереборною перешкодою для відповідача.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 довела належними та допустимими доказами факт відсутності ОСОБА_1 понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у житловому приміщенні без поважних причин.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Баранова В.Л. подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 23 квітня 2024 року суд ухвалив рішення за відсутності у судовому засіданні відповідача та його представника неповідомлених належним чином про розгляд справи.

Судом не досліджено і не надано належної правової оцінки відсутності або наявності у відповідача поважних причин не проживання у жилому приміщенні. Зокрема, суд не взяв до уваги фізичну неможливість відповідача повернутися до жилого приміщення, оскільки позивачкою після вселення збудовано тамбур, встановлені нові двері і замки, тобто їй позивачка чинить перешкоди у поверненні, а також перебуванням відповідачки в евакуації в статусі внутрішньо переміщеної особи, яка доглядає свою матір і повернення до м. Миколаєва, який піддається регулярним обстрілам, несе ризик для здоров`я людини похилого віку із серцевим захворюванням. До того ж, акт щодо спірної квартири складений без участі представника житлово-експлуатаційної компанії, на балансі якої перебуває будинок, тому акт про не проживання відповідачки не може бути визнано належним і допустимим доказом у справі. Судом не вмотивовано відхилення наданих стороною відповідача доказам, зокрема довідці Великоолександрівської селищної ради від 30 грудня 2022 року, а також проігноровано заяву представника відповідачки про виклик свідка ОСОБА_4 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , посилаючись на безпідставність її доводів, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, вказав, що воно є законним і обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 12 лютого 2003 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на підставі ордеру № 83 серія 004279 ОСОБА_5 була надана квартира АДРЕСА_1 , яка складається з 4 кімнат, загальною площею: 78,4 кв.м., житловою площею: 48,7 кв.м.

Позивачка ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_5 (шлюб зареєстровано 20 січня 2021 року), а ОСОБА_1 - колишньою дружиною.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , виконуючи функції із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, а саме під час виконання бойового завдання в умовах безпосереднього зіткнення та вогневого контакту з противником на Сході країни, загинув.

06 грудня 2022 року між КЖЕП Центрального району м. Миколаєва та ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №686 від 02 грудня 2022 року був укладений Договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду № 47, відповідно до положень якого, наймодавець надає наймачу і членам його сім`ї у безстрокове користування житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 тощо.

Окрім позивача, за вказаною адресою в квартирі зареєстрована ОСОБА_1 .

Зі змісту акту про не проживання від 20 лютого 2023 року, засвідченого уповноваженою особою ОСББ «Веста», убачається, що відповідач ОСОБА_1 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , щонайменше з червня 2021 року, перешкод для їх проживання у квартирі не має, особисті речі останньої, у зазначеній квартирі відсутні.

Допитані судом свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 підтвердили факт відсутності відповідача ОСОБА_1 у спірній квартирі.

Суд зауважив, що покази цих свідків різнились лише за часом, коли відповідач залишила спірне приміщення, деякі з допитаних вище свідків стверджували про те, що ОСОБА_1 добровільно виїхала у червні 2021 року, а інші що остання виїхала у вересні 2021 року тощо.

Також, суд критично оцінив пояснення представника відповідача, зокрема щодо причин виїзду відповідача ОСОБА_1 на інше місце мешкання та підстави її не проживання у спірній квартирі, враховуючи таке.

Так, відповідно до змісту довіреності № 1032 від 19 листопада 2021 року, відповідач ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_5 (колишнього чоловіка) на виконання певних юридично значущих дій, серед яких, зняття її з реєстраційного обліку, за місцем реєстрації останньої АДРЕСА_2 тощо.

Згідно наданого на запит суду листа приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Тищенко О.О. підтверджено інформацію щодо складання та підписання вказаної довіреності відповідачем, а також зазначено про дійсність довіреності за № 1032 від 19 листопада 2021 року, протягом всього строку її дії.

З тексту копії розписки від 16 вересня 2021 року, написаної ОСОБА_1 встановлено, що вона отримала від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 50000 доларів США в рахунок того, що в подальшому не буде мати жодних претензій по відношенню до квартири АДРЕСА_1 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 лютого 2023 року видно, що з 26 липня 2021 року відповідачу на праві приватної власності належить нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частина друга статті 71 ЖК України).

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, визначених у пунктах 1-7 частини третьої цієї статті, зокрема у разі тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи (екіпажі суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій тощо) або у зв`язку з навчанням (студенти, аспіранти тощо) - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання (пункт 2 частини третьої в редакції статті станом на 1994 рік).

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у разі тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання (пункт 2 частини третьої в редакції статті на час звернення ОСОБА_3 з позовом).

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин, водночас на відповідача покладено обов`язок довести поважність причин такої відсутності. Під час розгляду позову про визнання особи такою, що втратила право на жиле приміщення, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин її довготривалої відсутності.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Апеляційний суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність втручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15-ц.

У постановах Верховного Суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17, від 24 вересня 2018 року у справі № 644/10619/15-ц, викладено висновки, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які вказують на обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Отже, під час розгляду справи про визнання особи такою, що втратила право на житло, суди повинні ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла.

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі з червня 2021 року.

Дослідивши тривалість та причини відсутності ОСОБА_1 у квартирі понад строк, з яким законом пов`язує можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), суд констатував, що факт відсутності відповідача у спірній квартирі, як і строк такої відсутності, підтверджується доказами, які досліджені судом безпосередньо, зокрема такі відомості містяться, як у долучених та додатково витребуваних судом письмових доказах, так і в показаннях свідків, допитаних судом, із дотриманням принципу безпосередності тощо. Що ж стосується причин відсутності відповідача за вказаною вище адресою, то з цього приводу суд дослідивши відповідну інформацію, яка підтверджує належність ОСОБА_1 на праві власності, іншого нерухомого майна, станом на липень 2021 року, дійшов висновку, що її право на житло не буде порушено.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Початок відліку часу відсутності користувача у житловому приміщенні відповідно до статті 71 ЖК України визначається від дня, коли він залишив приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 з червня вересня 2021 року тривалий час не проживає у квартирі, не має там речей, що нею не оспорюється. Вона добровільно переїхала на постійне місце проживання за іншою адресою, 26 липня 2021 року придбавши у власність нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 . За таких обставин, посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачка перебуває в статусі внутрішньо переміщеної особи, яка доглядає свою матір за фактичним місцем проживання у власному житлі, не свідчить про те, що за відповідачем продовжує зберігатися намір ставитися до спірного жилого приміщення як до свого постійного місця проживання.

До того ж, суд приймає до уваги зміст довіреності № 1032 від 19 листопада 2021 року якою відповідачка ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_5 на виконання певних юридично значущих дій, серед яких, зняття її з реєстраційного обліку, за місцем реєстрації останньої АДРЕСА_2 тощо.

Апеляційний суд зауважує, що довідка ОСББ «Веста» від 25 березня 2024 року щодо добудови тамбуру з дверями та замком на сходовому майданчику восьмого поверху біля кватир 99 та 100 не є належним доказом поважності причин відсутності відповідача, оскільки відомості, що вказані у довідці, доводять лише факт добудови тамбура з дверями та замком, проте не свідчать про її недопуск до квартири.

Інших доказів щодо створення відповідачу перешкод в користуванні квартирою матеріали справи не містять та судом не встановлено.

Колегія суддів приймає до уваги те, що ОСОБА_1 не зверталась до правоохоронних органів щодо вселення до квартири, що вказує на те, що до звернення ОСОБА_3 до суду питання вселення до спірної квартири відповідачку не цікавило.

Суди оцінюють поважність причин тривалої відсутності особи у житловому приміщенні, які існували в першу чергу протягом 6 місяців з моменту відсутності особи.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , довідками ОСББ «Веста» від 20 лютого 2023 року та від 09 листопада 2022 року спростовано доводи відповідачки ОСОБА_1 , що їй чинились перешкоди у користуванні квартирою і те, що постійно проживаючи за іншою адресою, вона була зацікавлена у користуванні нею.

У матеріалах справи немає доказів того, що з червня вересня 2021 року до звернення у лютому 2023 року ОСОБА_3 з позовом, ОСОБА_1 проживала у квартирі або вчиняла дії, які б вказували, що вона не проживає там з поважних причин, зокрема, що їй чиняться перешкоди у доступі до квартири, і що вона має інтерес у користуванні квартирою, як її житлом.

З огляду на вказане обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про неповажність причин тривалої відсутності ОСОБА_1 у квартирі, що є підставою для втрати права користування цим житловим приміщенням.

Оцінюючи відповідність втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання, апеляційний суд зазначає, що втручання у права ОСОБА_1 на користування квартирою, з урахуванням задоволення судом першої інстанції позову про визнання її такою, що втратила право користування квартирою, відбулося згідно із законом, тому немає необхідності оцінювати інші критерії: легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом) та дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Водночас, навіть за умови втручання у права на користування квартирою ОСОБА_1 згідно зі законом, вона не посилалася на те, що задоволення позову покладе на неї надмірний тягар.

З огляду на вказане, встановивши, що ОСОБА_1 не довела існування інтересу до квартири та поважних причин тривалого не проживання на день звернення ОСОБА_3 з позовом про визнання її такою, що втратила право користування квартирою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою.

Сама по собі довідка Великоолександріївської селищної ради від 30 грудня 2022 року № 550 щодо проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_4 з 01 квітня 2012 року по 24 лютого 2022 року за адресою: АДРЕСА_4 без реєстрації місця проживання, не спростовує обґрунтованих висновків суду першої інстанції та не свідчить про поважність причин не проживання відповідачки у спірній квартирі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було проігноровано заяву представника відповідачки про виклик свідка ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки судом першої інстанції це клопотання сторони відповідача, яке було подане разом із наданими суду запереченнями, протокольною ухвалою суду першої інстанції від 23 квітня 2024 року було вирішено.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що 23 квітня 2024 року суд ухвалив рішення за відсутності у судовому засіданні відповідача та його представника неповідомлених належним чином про розгляд справи не заслуговує на увагу, оскільки згідно протоколу судового засідання від 18 березня 2024 року представник відповідачки ОСОБА_2 брав участь у судовому засіданні, з яким судом також узгоджувалась дата та час судового засідання на 23 квітня 2024 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження.

З огляду на викладене, на підставі статті 375 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно із підпунктом «в» пунктом 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції покладаються на ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 09 липня 2024 року.