КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 червня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 січня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ТОВ «Будсервісматеріали» звернулося до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 є власницею гаражів (машиномісць) № НОМЕР_1 та НОМЕР_2, які розташовані в підвалі (нижньому рівні) напівпідземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 , обслуговування якої здійснюється ТОВ «Будсервісматеріали».

01.07.2020 між сторонами був укладений договір № 01-07-32,32аН/Ср14 про надання послуг, а відповідачка зобов`язувалася щомісячно оплачувати вартість наданих позивачем послуг.

У зв`язку з тим, що відповідачка належним чином не виконує свої зобов`язання щодо оплати послуг, у неї станом на 01.11.2023 виникла заборгованість у розмірі 31 948,20 грн. Відповідачка як боржник, що прострочила виконання грошового зобов`язання, на підставі положень статті 625 ЦК України зобов`язана сплатити зазначену суму боргу з урахуванням інфляційної складової у розмірі 5 168,71 грн, трьох процентів річних у розмірі 1 296,20 грн та пені у розмірі 510,62 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги по утриманню машиномісць напівпідземної автостоянки, які належать відповідачу на праві власності, з урахуванням індексу інфляції, трьох процентів річних та пені в загальному розмірі 38 923,73 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 січня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто ОСОБА_1 на користь ТОВ «Будсервісматеріали» заборгованість за договором про надання послуг № 01-07-32,32аН/СР14 від 01.07.2020 у загальному розмірі 38 923,73 грн та судові витрати у розмірі 7 684 грн, а всього стягнути 46 607 (сорок шість тисяч шістсот сім) гривень 73 копійки.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що в договорі, який був укладений між сторонами, у розділі 6 Обставини непереборної сили підпункт 6.1 зазначено, що жодна із сторін не буде нести відповідальності за повне чи часткове невиконання зобов`язань за цим договором внаслідок дій обставин непереборної сили.

Апелянт вказує, що з самого початку збройної агресії, позивач був повідомлений про вимушений виїзд відповідача до Германії. Вказує, що вона не тільки сплачувала платежі по паркінгам, але постійно намагалась контролювати ситуацію з оплатою послуг та підтримувати зв`язок та оплату послуг.

Судом невірно встановлено, що відповідач неналежним чином виконувала взяті на себе зобов`язання, щодо оплати послуг за договором.

Зазначила, що позивачем умисно та свідомо до суду подано неправдиві відомості, а саме розрахунок заборгованості нібито існуючої заборгованості, який суд поклав в основу судового рішення.

Також вказує, що неповідомленням її у встановлений законом порядку про розгляд справи, суд позбавив її права надати свої пояснення та докази проти позову, що призвело до ухвалення неправильного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 з 10.02.2020 відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 357104522 від 05.12.2023 є власницею гаража (машиномісця) № НОМЕР_1 , площею 20,2 кв м та гаража (машиномісця) № НОМЕР_3, площею 20,4 кв м, які розташовані в підвалі (нижньому рівні) напівпідземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 .

01 липня 2020 року між сторонами було укладено договір № 01-07-32,32аН/СР14 про надання послуг (далі також - договір), предметом якого є надання виконавцем послуг по утриманню будівлі і споруд в тому числі машиномісць № НОМЕР_1 та АДРЕСА_2 , послуг по забезпеченню пропускного режиму в тому числі з використанням систем контролю та управління доступом до паркінгу, та здійснення функцій управління. Власник зобов`язується виконувати умови договору належним чином та оплачувати послуги в порядку та на умовах , визначених договором.

У відповідності до умов пункту 2.1. договору виконавець зобов`язався забезпечити умови експлуатації стоянки, охорону, цілодобовий пропускний та внутрішній режим, здійснювати комплекс робіт по утриманню стоянки та прилеглої території в належному технічному і санітарному стані та інші послуги.

Власник зобов`язався своєчасно сплачувати виконавцю платежі, передбачені пунктом 2.2.4 договору, а розрахунковим періодом є календарний місяць (пункт 4.1 договору).

Згідно пункту 4.2. договору сторони домовилися про застосування авансової системи оплати послуг. Власник оплачує послуги за наступний період (один місяць) відповідно до вартості послуг, яка діятиме на дату настання строку платежу (пункт 4.3. договору), послуги оплачуються власником готівкою, через реєстратори розрахункових операцій (за наявності) або в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця (пункт 4.5. договору).

Пунктом 4.8. договору передбачено, що розмір щомісячної плати за надання послуг (частка власника у витратах) на дату укладання цього договору становить 900 грн на місяць за два машиномісця.

Витрати по утриманню та експлуатації стоянки розраховуються виходячи із фактичних витрат на утримання за попередній період з урахуванням планового прибутку та податків, шляхом ділення на загальну кількість машино (парко) місць, що становить 125 машиномісць.

Станом на день укладення договору, між сторонами діяв тариф за обслуговування одного машиномісця у розмірі 450 грн щомісячно, а за два машиномісця 900 грн; з 01.10.2021 діяв тариф 580 грн щомісячно за обслуговування одного машиномісця, а за два - 1 160 грн; з 01.09.2023 діє тариф у розмірі 670 грн щомісячно, а за два місця - 1 340 грн. Інформацію щодо діючих тарифів позивач завчасно доводив до власників машиномісць, шляхом розміщення відповідних оголошень на стоянці (паркінгу) та шляхом безпосереднього повідомлення власників машиномісць.

На адресу відповідачки позивачем надсилались пропозиції та додаткові угоди до діючого договору, в яких пропонувалось погодити розмір щомісячної плати (частку власника у витратах) у відповідності до діючих тарифів, але відповідачка не повернула позивачу підписані нею додаткові угоди і не направила на адресу позивача заперечення чи зауваження щодо нових тарифів.

Оскільки ОСОБА_1 не підписала додаткові угоди, ця обставина не може бути підставою для звільнення її від оплати за фактичне надання послуг з утримання машиномісць, які не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідачка не може бути позбавлена у зв`язку з специфікою їх надання (прибирання, охорона, утримання систем пожежної безпеки, освітлення, тощо, які здійснюються для власників усіх машиномісць одночасно).

Відповідно до складеного позивачем розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 неналежним чином виконувала взяті на себе зобов`язання, щодо оплати послуг за договором № 01-07-32,32аН/СР14 від 01.07.2020, у зв`язку з чим виникла заборгованість, розмір якої станом на 01.11.2023 складає 31 948,20 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, частиною 1 статті 317 цього Кодексу встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з нормами статей 319, 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

Пунктом 15 Правил зберігання автотранспортних засобів на автостоянках затверджених Постановою Кабінетом Міністрів України від 22.01.1996 р. № 115 плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляються за тарифами встановленими відповідно до законодавства, а пунктом 16 цих же Правил передбачено, що на всіх автостоянках плата за тимчасове зберігання транспортного засобу справляється за передбачений термін зберігання, а за довгострокове - на умовах, передбачених у договорі зберігання транспортного засобу. Оскільки Правила зберігання транспортного засобу на автостоянках не встановлюють виключень щодо врегулювання спорів, то слід керуватися загальними положеннями, встановленими законом.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 6, ч. 1 ст. 627 та ч. 1 ст. 628 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

У частині першій статті 903 ЦК України зазначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України встановлює, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Встановивши, що умови укладеного між сторонами договору про надання послуг по зберіганню транспортного засобу на автостоянці з боку замовника не виконані, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Як було встановлено з розрахунку позивача, станом на 01.11.2023 за період з березня 2021 року за відповідачем утворилась заборгованість по наданню послуг по зберіганню транспортного засобу на автостоянці й складає 31 948, 20 грн.

Згідно з пунктом 5.3. договору, при затримці оплати послуг виконавця та своєї частки у витратах по утриманню й обслуговуванню стоянки на строк більше 10 днів власник виплачує виконавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час прострочення, за кожний день прострочення.

Згідно із наданим розрахунком його втрати від інфляції склали 5 168,71 грн, три проценти річних складають 1 296,20 грн та пеня - 510,62 грн.

У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 березня 2021 року у справі № 904/2073/19 вказано, що на кожну із сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань, які виникають під час укладення договору, до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження N 61-30435сво18) міститься висновок, що "у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)".

Факт укладення договору з позивачем відповідачкою не оспорено. Тобто при укладенні договору вона вільно та свідомо погодилася дотримуватись усіх зазначених в ньому умов.

Отже суд дійшов правильного висновку, що розрахунок заборгованості виконаний за вірними формулами, з урахуванням статистичних даних про облікову ставку НБУ та індекси інфляції за період прострочення і не спростований відповідачкою.

Посилання в апеляційній скарзі, що позивачем введено суд в оману, а саме наданням неправдивих відомостей у позовній заяві, які відображені у розрахунку заборгованості, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідачкою також не надано та не спростовано розміру заборгованість наданням своїх доказів на спростування (чеків, квитанцій), які підтверджують виконання відповідачем умов договору.

Як на підставу скасування рішення суду відповідач посилається на умови договору, щодо обставин непереборної сили, однак, колегія суддів не може визнати їх обґрунтованими.

У спірних правовідносинах відповідач не виконав свої зобов`язання починаючи з березня 2021 року, а отже ще до початку агресії рф, а тому вищевказані посилання в апеляційній скарзі є сумнівними.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про незгоду з висновками суду першої інстанцій не підтвердилися під час розгляду апеляційної скарги.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 24 червня 2024 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар