БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №740/2729/24
Провадження № 2/730/234/2024
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2024 р. м. Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі головуючого судді Ріхтера В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (приватне) про стягнення страхового відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області з позовом до ПрАТ «СГ «ТАС» (приватне) про стягнення страхового відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою вказаного суду від 29.04.2024 року дану справу передано до Борзнянського районного суду Чернігівської області за підсудністю.

27.05.2024 року вказана справа фактично надійшла до Борзнянського районного суду Чернігівської області.

Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28.05.2024 року відкрито провадження у даній справі та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.

Позов обґрунтовано тим, що 23.01.2024 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, де водій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки «Mercedes Benz E200», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в м. Прилуки Чернігівської області по вул. Урожайній у напрямку селища Ладан Прилуцького району Чернігівської області. Продовжуючи рух у вищевказаному напрямку та наближаючись до регульованого перехрестя з вул. Перемоги у м. Прилуки, перевищуючи максимально дозволену швидкість руху у населеному пункті, позначеному дорожнім знаком 5.49, рухаючись зі швидкістю понад 50 км/год., о 10 год. 55 хв. ОСОБА_2 проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, яка склалася, тим самим своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, на регульованому перехресті на сигнал світлофора, що забороняє рух, не зупинив керований ним автомобіль марки «Mercedes Benz E200», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перед перехрестям не надав перевагу в русі автомобілю марки «ВАЗ 21063», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався зліва направо відносно напрямку руху автомобіля марки «Mercedes Benz E200», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Перемоги на зелений сигнал світлофора, що дозволяє рух, та здійснив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 21063».

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «ВАЗ 21063», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав тілесні ушкодження у вигляді політравми: закритої травми органів грудної клітки та живота з ушкодженням внутрішніх органів, двобічного гемопневмотораксу, що підтверджується наявністю двобічних множинних прямих та непрямих переломів ребер з розривами парієтальної плеври, уламкового перелому правої ключиці, розриву міжхребцевих дисків між 1-м та 2-м, 2-м та 3-м шийними хребцями, переломів поперечних відростків справа 3-го, 4-го та 5-го поперекових хребців, неповного розриву тазово-крижового зчленування справа, у правій плевральній порожнині близько 100 мл. рідкої крові та велика кількість повітря, у лівій плевральній порожнині 1800 мл. рідкої крові, чисельних ушкоджень правої легені, розриву правого вушка серця та серцевої сорочки, розриву та надриву лівої долі печінки з крововиливом у серпоподібну зв`язку, крововиливу з надривом брижі тонкої кишки, крововиливу у правий наднирник, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, та знаходяться у прямому причинному наслідковому зв`язку з настанням смерті, а також закритої черепно-мозкової травми, субарахноїдального крововиливу (крововилив під м`які мозкові оболонки), що підтверджується наявністю забійної клаптеподібної рани в ділянці правої скроневої ямки, крововиливів під м`які мозкові оболонки обох півкуль та мозочок головного мозку, які мають ознаки легких тілесних ушкоджень та не перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.

Смерть ОСОБА_4 настала на місці події внаслідок гострої крововтрати, яка виникла в результаті закритої травми органів грудної клітини та живота з ушкодженням внутрішніх органів.

В результаті ДТП та наслідків від нього доньці загиблого ОСОБА_1 було завдано моральну шкоду.

Станом на дату настання ДТП відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ4098063, який діяв на момент настання ДТП станом на 23.01.2024 року.

Пунктом 27.3. Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Особами, які мають право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 , є: 1) донька ОСОБА_1 ; 2) син ОСОБА_5 . На день настання страхового випадку статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" встановлено у 2024 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 7100,00 грн. З урахуванням викладеного, загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 85200,00 грн. (12*7100 грн. = 85200 грн.) Отже, розмір страхового відшкодування моральної шкоди, що належить доньці загиблого ОСОБА_1 , становить 42600,00 грн. (1/2 частки моральної шкоди), який визначається шляхом поділу загального розміру страхового відшкодування моральної шкоди на двох осіб (85200 / 2 = 42600,00).

На даний час страховик не відшкодував позивачу моральну шкоду в зазначеному розмірі.

У відзиві, який надійшов на адресу суду від відповідача ПрАТ «СГ «ТАС» (приватне) (а.с. 31-34), зазначається, що він позов не визнає у повному обсязі та просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Так, відповідач зазначає, що відповідно до п. 33-1.1. ст. 33-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - ЗУ № 1961-IV) особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально. Згідно п. 35.1. ст. 35 ЗУ № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. В той же час, позивач станом на 02.05.2024 року не звертався до АТ «СГ «ТАС» (приватне) для отримання страхового відшкодування в порядку, передбаченому законодавством, внаслідок чого питання про виплату страхового відшкодування не розглядалося, а отже звернення позивача до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів є безпідставним, оскільки факту порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів з боку АТ «СГ «ТАС» (приватне) не було. На даний час АТ «СГ «ТАС» (приватне) відповідно до чинного законодавства України не має підстав для здійснення виплати страхового відшкодування, оскільки позивачем не дотриманий передбачений законодавством порядок отримання страхового відшкодування та не надано доказів виникнення цивільно-правової відповідальності застрахованої особи, тобто вироку суду по кримінальному провадженню № 0000560.

Позивач в порушення ст. 33-1 та ст. 35 ЗУ № 1961-IV не надав страховику жодних документів, необхідних для прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування, також не надав документального підтвердження того, що по справі спірної ДТП завершене кримінальне провадження по справі № 742/1386/24 в Прилуцькому міськрайонному суді Чернігівської області та прийняте рішення не набрало законної сили.

Оскільки факти, встановлені під час розгляду кримінальної справи, щодо наявності чи відсутності вини водія, цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем, у скоєнні спірної ДТП та настання смерті потерпілої особи внаслідок вказаної ДТП в тому числі буде залежати наявність або відсутність обставин, що є підставами для задоволення або відмови в задоволенні позовних вимог у даній справі.

Одночасно відповідач звертає увагу на те, що згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України «Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань». Позивач звернувся до Борзнянського районного суду Чернігівської області, посилаючись на ч. 3 ст. 28 ЦПК України: «Позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди». Згідно ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про страхування»: «Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору». Таким чином, при укладенні полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АТ «СГ «ТАС» (приватне) взяло на себе зобов`язання здійснити страхову виплату на користь потерпілої особи, а не відшкодувати шкоду, заподіяну ДТП, а отже, ч. 3 ст. 28 ЦПК України не може бути застосована, оскільки АТ «СГ «ТАС» (приватне) не є завдавачем шкоди, а виконує виключно договірне зобов`язання перед страхувальником. Окрім того, відповідно до позовної заяви, позивачі вимагають стягнути саме страхове відшкодування, а не шкоду, заподіяну смертю фізичної особи.

Також відповідачем було подано до суду клопотання про зменшення витрат на правову допомогу та про зупинення провадження у справі.

У свою чергу, представником позивача було подано до суду відповідь на відзив, в якій повідомив, що вважає їх необґрунтованими з урахуванням наступного.

Стосовно того, що відповідач не відмовляв у виплаті страхового відшкодування, оскільки позивач не звертався до АТ «СГ «ТАС» (приватне): право на відшкодування завданої шкоди виникає у потерпілого з моменту завдання такої шкоди. Отже, позивач не зобов`язаний був звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяну шкоду, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою відшкодування шкоди, а може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду. Крім цього, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених ст. 35 Закону, чи звернутися безпосередньо до суду.

Щодо доводів відповідача щодо відсутності доказів виникнення цивільно-правової відповідальності застрахованої особи, тобто вироку суду по кримінальному провадженню № 0000560: цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому від виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому ЗУ № 1961-IV порядку.

Щодо доводів відповідача щодо не встановлення наявності чи відсутності вини водія, цивільно-правова відповідальність якого застрахована відповідачем, у скоєнні ДТП та настання смерті потерпілої особи внаслідок вказаної ДТП. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, смерть потерпілого настала на місці ДТП та була прямим причинним наслідком цієї пригоди. Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у п. 8 постанови від 01.03.2013р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, що її завдала, за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Позивач в судове засідання не викликався, оскільки розгляд справи проводиться без повідомлення сторін. Від позивача не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Відповідач був повідомлений належним чином про розгляд справи у суді, не скористався своїм правом подання до суду заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін.

Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності із ч. 5 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України судове засідання не проводиться.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Що стосується підсудності даної справи Борзнянському районному суду Чернігівської області.

Так, відповідач зазначив, що положення ч. 3 ст. 28 ЦПК України у даних правовідносинах не застосовуються, оскільки ПрАТ «СГ «ТАС» не є завдавачем шкоди, а виконує виключно договірне зобов`язання перед страхувальником.

Однак, з таким погодитися неможливо.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

За загальними правилами підсудності, відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно з правилом про підсудність справ за вибором позивача (правила альтернативної підсудності), передбаченого ч. 3 ст. 28 ЦПК України, позови про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача або за місцем заподіяння шкоди.

Тлумачення ст.ст. 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це такий вид підсудності, за умовами якої позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох визначених у законі судів.

Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (ст. 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 цього Кодексу (ч. 16 ст. 28 ЦПК України).

Як вбачається з предмету заявлених позовних вимог, позивачка звернулася до суду із позовом про відшкодування шкоди, заподіяної смертю особи, зазначивши про підсудність справи за її вибором, відповідно до ч. 3 ст. 28 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальним правилом, відповідальність несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним законом «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності вищезазначений закон (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 вказаного закону).

Згідно зі ст. 6 ЗУ № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом ЗУ № 1961-IV (ст.ст. 9, 22-31, 35, 36), настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, у тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але, якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди).

Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

Разом з тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди.

Натомість, страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною.

Виходячи з вищевикладеного, позивачка звертається до суду з позовом про відшкодування завданої їй у результаті ДТП шкоди, а відтак має правові підстави для застосування положень ч. 3 ст. 28 ЦПК України при визначенні підсудності у даній справі.

При цьому, положення вказаної норми процесуального права не передбачають, що її застосування залежить від особи, яка відшкодовує завдану шкоду.

За таких обставин, відповідач прийшов до помилкового висновку, що даний позов поданий з порушенням правил підсудності.

Що стосується основних позовних вимог.

Фактично, позиція відповідача зводиться до того, що позивач не додержалась порядку отримання страхового відшкодування, який визначений ст. 35 ЗУ № 1961-IV. Зокрема, позивач із заявою про здійснення страхового відшкодування до Товариства не зверталась, жодних документів для прийняття такого рішення не подавала, у зв`язку з чим підстави для звернення до суду у неї були відсутні. Окрім того, позивачкою не було надано документального підтвердження завершення кримінального провадження за фактом ДТП та прийняття рішення (вироку), яке набрало законної сили. Кримінальне розслідування триває і особу, винну у скоєнні ДТП, не встановлено.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо відшкодування моральної шкоди, завданої загибеллю в ДТП батька позивачки, в порядку страхового відшкодування. Ці правовідносини урегульовано нормами ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У частинах першій та другій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 22 ЗУ № 1961-IV визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону).

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого, визначено у статті 27 Закону. Вказаною нормою встановлено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після ДТП та є її прямим наслідком.

Страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

Таким чином обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

Згідно ст.ст. 6, 22, 23 Закону № 1961-VI, в разі настання страхового випадку, тобто дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого, страховик в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є, зокрема, моральна шкода, заподіяна смертю фізичної особи.

Пунктом 27.1 статті 27 Закону № 1961-VI передбачено виплату страхового відшкодування шкоди, пов`язаної зі смертю потерпілого, якщо смерть потерпілого настала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди протягом одного руку після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-VI визначено, що страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам та дітям. Загальний розмір такого страхового відшкодування цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

У пункті 35.1 статті 35 Закону зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Судом встановлено, що не заперечується й сторонами, що 23.01.2024 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, де водій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем марки «Mercedes Benz E200», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в м. Прилуки Чернігівської області по вул. Урожайній у напрямку селища Ладан Прилуцького району Чернігівської області. У це же час перехрестям рухався автомобіль марки «ВАЗ 21063», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався зліва направо відносно напрямку руху автомобіля марки «Mercedes Benz E200», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Перемоги. У цей час сталася ДТП між вказаними ТЗ. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «ВАЗ 21063», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.

29.02.2024 року слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту ГУНП в Чернігівській області Тищенком С.В. складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000560 від 23.01.2024 року відносно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, який затверджено прокурором Чернігівської обласної прокуратури Бережняком В.В. та передано для розгляду до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області. У кримінальному провадженні № 0000560 від 23.01.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, триває судовий розгляд, який здійснюється Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області у справі за № 742/1386/24.

Станом на дату настання ДТП відповідальність водія за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АТ4098063, який діяв на момент настання ДТП станом на 23.01.2024 року.

Позивач дійсно є дочкою загиблого, що не оскаржується.

Спірні правовідносини у цій справі врегульовані ст.ст. 979, 980, 999, 1200, 1166, 1187 ЦК України, положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Заявлені позивачкою суми відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого, та страхового відшкодування не перевищують загального розміру страхового відшкодування (регламентної виплати), визначених пунктами 27.2, 27.3 Закону.

Наявність підстав для відмови у здійсненні страхового відшкодування, що передбачені ст.ст. 35, 36 Закону, відповідачем не доведено.

Аргументи позиції відповідача зводяться до власного тлумачення норм матеріального права.

Особа, яка вимагає виплати страхового відшкодування, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у статті 35 Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19). Отже, доводи відповідача у частині недодержання позивачкою порядку отримання страхового відшкодування шкоди шляхом безпосереднього звернення до суду, а не до страховика, є безпідставними.

Також є помилковими посилання представника Товариства щодо передчасного прийняття судом рішення про відшкодування страховиком шкоди з огляду на відсутність вироку суду, який набрав законної сили у кримінальній справі, та не встановлення вини особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована у відповідача. Так, згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18 жовтня 2019 року у справі № 352/342/17 та положеннях ч. 2 ст. 1167 та ч. 5 ст. 1187 ЦК України, відповідно до яких обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. При цьому, положення ст. 35 Закону не містить вимог щодо подання разом із заявою про виплату страхового відшкодування доказів на підтвердження вини страхувальника у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Крім того, вищенаведеним пунктом 36.2 статті 36 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 447/2222/20 (провадження № 61-19906св21) від 21 квітня 2022 року.

У відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки та третіми особами, яким такий володілець завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця незалежно від його вини. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року за № 199/1100/19.

В силу норм частини другої статті 1167, частини п`ятої статті 1187 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача, коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2019 року у справі № 352/342/17.

Отже, оскільки цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, настає без вини її заподіювача, а страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Матеріалами справи підтверджено, що смерть потерпілого наслала внаслідок ДТП, факт страхового випадку зафіксовано правоохоронними органами, а тому відсутність у матеріалах справи доказів притягнення винної особи до кримінальної відповідальності або закриття кримінального провадження відносно неї не може бути підставою для відмови у відшкодуванні завданої позивачці шкоди в межах суми страхового відшкодування.

Таким чином, матеріали справи містять належні та допустимі докази наявності підстав для відшкодування відповідачем шкоди. Суд зауважує, що позивачкою доведено факт заподіяння їй шкоди та її розміру.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, що за нормами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір про надання правової допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Судом встановлено, що представником позивачки є адвокат Ієговська А.О., яка діє на підставі ордеру, договору про надання професійної правничої (правової) допомоги.

При зверненні до суду з даним позовом представником позивачки подано до суду попередній розрахунок суми судових витрат, які позивачка очікує понести в зв`язку з розглядом справи. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано: копію договору, копію додатку до договору про надання професійної правничої допомоги, детальний розрахунок робіт (наданих послуг), описаний у позовній заяві, відповідно до яких вартість послуг за правовий аналіз наявних доказів по справі складає - 3000 грн., опрацювання законодавчої бази, що регулюють відносини між позивачем та відповідачем складає - 3000 грн., написання, підготовка, копіювання та надсилання позовної заяви з додатками в суд складає - 9000 грн., що в загальній сумі становить 15000 грн.

Оскільки позовна заява позивачки задоволена, понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу покладаються на АТ «Страхова група «ТАС» (приватне).

У поданому клопотанні представник відповідача заявив про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, оскільки заявлені витрати не відповідають критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розмірі. Разом з тим, у зв`язку з відсутністю належних обґрунтувань заявленого клопотання представником відповідача підстав для зменшення витрат на правничу допомогу суд не вбачає. При цьому, посилання відповідача на не підтвердження фактичних понесених витрат позивачем не може бути підставою для відмови у задоволенні витрат на правову допомогу, що відповідає усталеній практиці Верховного Суду.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує вимоги статті 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави, зважаючи на задоволення вимоги позивача в повному обсязі

При цьому, судом враховується те, що позивачка при звернені до суду з позовною вимогою про відшкодування шкоди була звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту третього частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

За частиною другою статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Керуючись ст.ст. 22, 631, 979, 988, 1166, 1167, 1187,1194 ЦК, ст.ст. 10, 11, 263-265 ЦПК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (приватне) про стягнення страхового відшкодування моральної шкоди - задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (приватне) на користь ОСОБА_1 42600,00 грн. страхового відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (приватне) на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 15000 грн.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» (приватне) в дохід Держави 1211,20 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення; якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя В.В. Ріхтер