Провадження № 2/761/630/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

при секретаріДем`янчук С.Р.,

за участі представника позивача Пушка С.В. ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представника відповідача Лисича Ю.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними та встановлення іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ТОВ «Девелоп Фінанс» (далі - Товариство) звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними та встановлення іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 серпня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 511/П/99/2008-840, за яким ВАТ «КБ «Надра» надало ОСОБА_4 кредитні кошти на суму 358 616,28 дол. США з ціллю придбання цінних паперів - облігацій у без документарній формі випуску у кількості 13 980 шт. емітованих ЗАТ «Центрбудінвест» з метою фінансування будівництва/реконструкції житлової нерухомості згідно з Договором купівлі-продажу цінних паперів № 775Б-1-3В18 від 31.07.2008 та з Договором про резервування/бронюванн6я нерухомості та порядок погашення облігацій № 379/1-3В18 від 01.08.2008, на підставі якого за Позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 об`єкту нерухомості 1-3В18 поверх 18, загальною площею 139,80 кв.м..

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладено договір застави майнових прав по Договору № 775Б-1-3В18 від 31.07.2008, за яким відповідач ОСОБА_4 передав у заставу ВАТ КБ «Надра» майнові права за цінними паперами, придбаними ним за Договором купівлі-продажу цінних паперів № 775Б-1-3В18 від 31.07.2008, а також того ж дня між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_4 було укладеного договір застави цінних паперів № 187 від 06.08.2008, за умовами якого ОСОБА_4 передав у заставу ВАТ «КБ «Надра» цінні папери, придбані ним за Договором купівлі-продажу цінних паперів № 775Б-1-3В18 від 31.07.2008.

Попередньо 01 серпня 2008 року ОСОБА_4 та ЗАТ «Центрбудінвест» уклали Договір № 379/1-3В18 про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій, за яким ЗАТ «Центрбудінвест» зобов`язалось забронювати за відповідачем ОСОБА_4 Об`єкт будівництва та передати його у власність відповідача ОСОБА_4 шляхом погашення лоту облігацій, що належить ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу облігацій.

31.07.2008 ТОВ «КУА Краур» та ОСОБА_4 було укладено Договір № 775Б-1-3В18, за яким ОСОБА_4 придбав лот звичайних безпроцентних (цільових) іменних облігацій у бездокументарній формі серії А, міжнародний ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , емітованих ЗАТ «Центрбудінвест», номінальною вартістю однієї облігації - 73,73 грн., у загальній кількості 13 980 шт., загальною договірною вартістю 2 400 366,00 грн. Цим лотом облігацій посвідчувався спірний об`єкт будівництва.

29 жовтня 2009 року ОСОБА_4 на підставі наказу Головного управліня житлового забезпечення м. Києва №1668-С/КІ від 29.10.2009 видано свідоцтво про право власності Серії НОМЕР_2 та в той же день проведено реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 143,50 кв. м., майнові права, щодо отримання у власність якої були передані ОСОБА_4 у заставу ВАТ «КБ «Надра» та яку відповідач зобов`язувався протягом 3 робочих днів з моменту проведення реєстрації прав власності на неї передати в іпотеку ВАТ «КБ «Надра».

Позивач наголошує на тому, що таких дій ОСОБА_4 вжито не було, в чому вбачає порушення свого права на обтяження іпотекою спірної квартири для подальшого забезпечення виконання боржником зобов`язання за кредитним договором за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач вказує, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18.06.2010 задоволено позовні вимоги ВАТ «КБ «Надра» про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором у розмірі 3 471 053,33 грн. На підставі вказаного рішення місцевим судом було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.03.2015 у справі № 761/1001/15-ц, задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором за відсотками у розмірі 134 174,16 дол. США та заборгованість за пенею у розмірі 521 800,40 грн..

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.03.2016 у справі № 761/1001/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.08.2016, в частині стягнення пені у розмірі 521 800,40 грн., скасовано, в частині стягнення 134 174,16 дол. США , залишено без змін.

В подальшому, відповідач ОСОБА_4 відчужив спірну квартиру на користь своєї матері ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 09 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Ярощук В.Ю. за № 1096, на підставі якого право власності на спірну квартиру було зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі вказаного Договору дарування квартири, номер запису про право власності: 11542982.

Крім того, позивач зазначає, що відповідачка ОСОБА_5 відчужила квартиру громадянину Йорданії ОСОБА_6 шляхом укладення з ним договору купівлі-продажу квартири, 13.01.1017 посвідченого приватним нотаріусом КМНО Турчак С.М. та зареєстрованого в реєстрі за номером 102, номер запису про право власності: 18563257.

В подальшому, відповідач ОСОБА_6 відчужив квартиру на користь ОСОБА_7 шляхом укладення з нею договору купівлі-продажу квартири, 30.03.2017 посвідченого приватним нотаріусом КМНО Занудіною О.І. та зареєстрованого в реєстрі за номером 149, номер запису про право власності: 19733281.

31.03.2017 ОСОБА_7 подарувала вказану квартиру ОСОБА_2 , уклавши з нею Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Занудіною О.І. та зареєстрованого в реєстрі за номером 151, номер запису про право власності: 19750065. На даний час відповідачка ОСОБА_2 , володіє квартирою АДРЕСА_3 .

Додатково позивач вказує на те, що є правонаступником ВАТ «КБ «Надра» на підставі Договору про відступлення права вимоги від 18 травня 2020 року № GL3N017514, за яким позивач набув права вимоги до позичальників та поручителів згідно з додатком № 1 до цього Договору, включаючи вимоги за Договором застави майнових прав по Договору № 775Б-1-3В18 від 31.07.2008, Договором застави цінних паперів № 187 від 06.08.2008 року.

Позивач вважає, що перехід права власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_5 відбувся на підставі договору дарування, який на переконання позивача має ознаки фраудаторного правочину, оскільки вчинявся за наявності значного розміру непогашеної заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором, в зв`язку з чим такий договір слід визнати недійсним, а відповідно всі подальші правочини також є недійсними. З врахуванням наведеного право власності на спірну квартиру знову належить ОСОБА_4 ..

На переконання позивача в зв`язку з невиконанням ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором та Договором застави майнових прав щодо передачі спірної квартири в іпотеку, поновлення порушеного права позивача підлягає шляхом встановлення іпотеки на спірну квартиру за рішенням суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.04.2021 вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В..

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.04.2021 відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.04.2021 в порядку забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 .

У липні 2022 року судом отримано відзив відповідача ОСОБА_6 на позовну заяву, в якому останній посилається на те, що є добросовісним набувачем права власності на спірне нерухоме майно, в зв`язку з чим вважає, що позовні вимоги щодо скасування договору купівлі-продажу, за яким набув право власності на спірну квартиру, хибними та такими, що ґрунтуються виключно на суб`єктивному переконанні позивача. Таким чином, відповідач вважає, що ОСОБА_5 набула право власності та володіла спірним майном на час укладення договору купівлі-продажу на законних підставах, а позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, відповідач зазначає, що розрахунки за придбання квартири він здійснював виключно з ОСОБА_5 , ключі від вхідних дверей квартири після продажу йому також передала ОСОБА_5 ..

18.11.2021 представником відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_2 - адвокатом Лисич Ю.В. було подано відзив на позовну заяву, в якій сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що при наявності заборгованості перед ПАТ КБ «Надра» ОСОБА_4 протягом 5 років був власником квартири АДРЕСА_3 та позивачем жодного разу не було вчинено жодних дій з приводу відчуження вказаної квартири. При цьому, ПАТ КБ «Надра`у цей період не був позбавлений можливості захистити свої права, у тому числі і шляхом звернення стягнення на квартиру. Крім того, у відповідності до рішень судів борг на користь ПАТ КБ «Надра» було стягнуто не лише з ОСОБА_4 , а й з осіб, що уклали договір поруки ОСОБА_9 та ОСОБА_9 , які взяли на себе зобов`язання виконати умови кредитного договору № 511/П/99/2008-840 від 06.08.2008 в разі не виконання самим ОСОБА_4 .. Однак, на момент відчуження ОСОБА_4 вказаної квартири у власності ОСОБА_9 та ОСОБА_9 залишилось майно, за рахунок якого можна було виконати рішення судів, чого ПАТ КБ «Надра» не виконало. Крім того, Договір дарування квартири від 09.10.2015, який було укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , є дійсним, у зв`язку з чим відсутні будь-які підстави для задоволення інших позовних вимог, які є похідними від основоної вимоги.

У відповіді на відзив Товариство зазначає, що твердження представника відповідачів з приводу пропуску строку позовної давності необґрунтовані, оскільки ним не доведено, коли саме ПАТ «КБ «Надра» могло дізнатися про порушення його права на спірну квартиру шляхом відчуження права власності на цю квартиру на підставі договору дарування.

06.07.2022 року представником відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_2 - адвокатом Лисич Ю.В. було подано відзив на позовну заяву, в якій сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач звернувся за захистом порушеного права поза межами строку позовної давності.

Протокольоною ухвалою від 14.06.2023 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просив задовольнити з підстав, зазначених в позові, надав пояснення, аналогічні викладеним в позові.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні заперечила проти позову, просили відмовити у його задоволенні з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Відповідач -1 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причину неявки до суду не повідомив.

Відповідач -2 у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, причину неявки до суду не повідомила.

Відповідач -3 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причину неявки до суду не повідомив.

Відповідач -4 у судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, причину неявки до суду не повідомила.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 31 липня 2008 між ОСОБА_4 та ТОВ «КУА Краур» укладено Договір № 775Б-1-3В18, за яким ОСОБА_4 придбав лот звичайних безпроцентних (цільових) іменних облігацій у без документарній формі серії А, міжнародний ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , емітованих ЗАТ «Центрбудінвест», номінальною вартістю однієї облігації - 73,73 грн. у загальній кількості 13 980 шт., загальною договірною вартістю 2 400 366,00 грн. Цим лотом облігацій посвідчувався спірний об`єкт будівництва.

01 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «Центрбудінвест» укладено Договір № 379/1-3В18 про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій, за яким ЗАТ «Центрбудінвест» зообов`ячалось забронювати за відповідачем ОСОБА_4 Об`єкт будівництва та передати його у власність ОСОБА_4 шляхом погашення лоту облігацій що належить ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу облігацій.

06 серпня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 511/П/99/2008-840, за яким ВАТ «КБ «Надра» надало ОСОБА_4 кредитні кошти на суму 358 616,28 дол. США з ціллю придбання цінних паперів - облігацій у без документарній формі випуску у кількості 13 980 шт. емітованих ЗАТ «Центрбудінвест» з метою фінансування будівництва/реконструкції житлової нерухомості згідно з Договором купівлі-продажу цінних паперів № 775Б-1-3В18 від 31.07.2008 та з Договором про резервування/бронюванн6я нерухомості та порядок погашення облігацій № 379/1-3В18 від 01.08.2008 на підставі якого за Позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 об`єкту нерухомості 1-3В18 поверх 18, загальною площею 139,80 кв.м.. За користування кредитом позичальник зобов`язуваний сплачувати 14,19% річних. Грошові кошти надані позичальнику до 06 серпня 2028 року.

Того ж дня - 06 серпня 2008 року, ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра» було укладено договір застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів № 775Б-1-3В18 від 31.07.2008, за умовами якого ОСОБА_4 в забезпечення виконання зобов`язань з повернення до 06 серпня 2028 року кредитних коштів на суму 358 616,28 дол. США та щомісячної сплати відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 14,19% річних, сплати інших платежів, передбачених кредитним договором, пені, штрафів у розмірах та випадках, передбачених Кредитним договором, відшкодування збитків, передбачених законодавством, дострокового повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, передав в заставу належні йому майнові права.

Вартість предмету застави сторонами погоджена та становила 358 616,28 дол. США.

Також 06 серпня 2008 року ОСОБА_4 та ВАТ КБ «Надра» уклали договір застави цінних паперів № 187, за змістом якого ОСОБА_4 передав ВАТ КБ «Надра» в заставу цінні папери, випущені у бездокументарній формі, що належить заставодавцю на праві власності, а саме: іменні безпроцентні облігації підприємства ЗАТ «Центрбудінвест» у кількості 13 980 штук загальною номінальною вартістю 1 030 745,40 грн.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , 16 липня 2010 року було зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності від 04 листопада 2009 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення м. Києва на підставі наказу 1668-С/КІ від 29.10.2009.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18.06.2010 задоволено позовні вимоги ВАТ «КБ «Надра» про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором у розмірі 3 471 053,33 грн.

На підставі вказаного рішення місцевим судом було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23.03.2015 у справі № 761/1001/15-ц, задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором за відсотками у розмірі 134 174,16 дол. США та заборгованість за пенею у розмірі 521 800,40 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.03.2016 у справі № 761/1001/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.08.2016, в частині стягнення пені у розмірі 521 800,40 грн., скасовано, в частині стягнення 134 174,16 дол. США , залишено без змін.

09 жовтня 2015 року ОСОБА_5 набула право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 143,50 кв. м, на підставі договору дарування, 09.10.2015 року, про що приватним нотаріусом КМНО Ярощук В.Ю. було внесено відповідний запис до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 25174467 від 09 жовтня 2015 року.

13.01.2017 ОСОБА_5 відчужила квартиру АДРЕСА_3 громадянину Йорданії ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, 13.01.2017 року, про що приватним нотаріусом КМНО Турчак С.М. було внесено відповідний запис до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 33425009 від 13 січня 2017 року.

30.03.2017 ОСОБА_6 відчужив квартиру АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_7 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, 30.03.2017 року, про що приватним нотаріусом КМНО Занудіною О.І. було внесено відповідний запис до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 34546943 від 30 березня 2017 року.

31 березня 2017 року ОСОБА_2 набула право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 143,50 кв. м, на підставі договору дарування, 31.03.2017 року, про що приватним нотаріусом КМНО Занудіною О.І. було внесено відповідний запис до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 34562985 від 31 березня 2017 року.

За договором про відступлення права вимоги від 18 травня 2020 року № GL3N017514 ТОВ «Девелоп Фінанс» набуло від ПАТ КБ «Надра» права вимоги за: кредитним договором № 511/П/99/2008-840 від 06.08.2008 року, Договором застави майнових прав по Договору № 775Б-1-3В18 від 31.07.2008, Договором застави цінних паперів № 187 від 06.08.2008.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2020 року замінено стягувача ВАТ КБ «Надра» на ТОВ «Девелоп Фінанс» у виконавчому листі, виданому на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.03.2015 року у справі № 761/1001/15-ц.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у м. Києві Григорян О.Г. від 10 травня 2017 року повернено виконавчий документ стягувачу, у зв`язку з відсутністю у боржника ОСОБА_4 будь-якого майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

За змістом статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Позивачем заявлено позовну вимогу про визнання недійсним договору дарування. Позивач вважає, що цей правочин має ознаки фраудаторного, тобто удаваного, оскільки на його переконання спрямований на уникнення боржником виконання зобов`язання. За цим договором ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 нерухоме майно, за рахунок якого ТОВ «Девелоп Фінанс» як остаточний кредитор має намір задовольнити свої вимоги з погашення заборгованості за кредитним договором.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 194 ЦК України цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов`язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

Так, між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 06 серпня 2008 року укладено кредитний договір №511/П/99/2008-840, за яким ВАТ «КБ «Надра» надало ОСОБА_4 кредитні кошти на суму 358 616,28 дол. США з ціллю придбання цінних паперів - облігацій у без документарній формі випуску у кількості 13 980 шт., емітованих ЗАТ «Центрбудінвест» з метою фінансування будівництва/реконструкції житлової нерухомості згідно з Договором купівлі-продажу цінних паперів № 775Б-1-3В18 від 31.07.2008 та з Договором про резервування/бронюванн6я нерухомості та порядок погашення облігацій № 379/1-3В18 від 01.08.2008, на підставі якого за Позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 об`єкту нерухомості 1-3В18 поверх 18, загальною площею 139,80 кв.м. За користування кредитом позичальник зобов`язувався сплачувати 14,19% річних. Грошові кошти надані позичальнику до 06 серпня 2028 року.

18 травня 2020 року за договором про відступлення права вимоги № GL3N017514 ТОВ «Девелоп Фінанс» набуло від ПАТ КБ «Надра» права вимоги за: кредитним договором №511/П/99/2008-840 від 06 серпня 2008 року, Договором застави майнових прав по Договору № 775Б-1-3В18 від 31.07.2008, Договором застави цінних паперів № 187 від 06.08.2008.

Відповідно до вимог статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

На виконання пунктів 2.1.1, 2.1.2 Кредитного договору в забезпечення виконання зобов`язань за цим договором між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 було укладено договір застави майнових прав по договору № 775Б-1-3В18 від 31.07.2008, договір застави цінних паперів № 187 від 06 серпня 2008 року.

Відповідно до пункту 2.1.3 Кредитного договору в якості забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх зобов`язань за кредитним договором останній зобов`язувався протягом 3-х робочих днів з моменту повідомлення позичальника про факт реєстрації права власності на нерухоме майно, у порядку, передбаченому законодавством, діючому на момент реєстрації, але не пізніше 30 днів з моменту здійснення операції по списанню цінних паперів, зазначених у пункті 1.2 кредитного договору, з рахунку, відкритого у ВАТ КБ «Надра» з метою погашення цінних паперів в обмін на документ, що підтверджує право власності позичальника на нерухоме майно, нотаріально оформити договір іпотеки нерухомості, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 об`єкту будівництва 1-3В18 загальною площею 139,80 м. кв., яка складається з 3 (трьох) кімнат на 18 (вісімнадцятому) поверсі.

Вказаними положенням договору передбачено, що ОСОБА_4 з моменту отримання від емітента ЗАТ «Центрбудінвест», яке є забудовником житлового будинку, в якому знаходиться спірна квартира, свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно протягом 3 робочих днів був зобов`язаний укласти нотаріально оформлений Договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 об`єкту будівництва 1-3В18 загальною площею 139,80 м. кв., яка складається з 3 (трьох) кімнат на 18 (вісімнадцятому) поверсі.

За змістом пункту 3.1 Договору № 379/1-3В18 про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій умовою передачі Об`єкту будівництва замовнику ОСОБА_4 є передача останнім повністю оплаченого Лоту облігацій Забудовнику шляхом перерахування Лоту облігацій на рахунок Емітента у цінних паперах № НОМЕР_3 у ВАТ КБ «Надра».

Згідно з пунктом 1.6 Договору № 379/1-3В18 про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій Лот облігацій - сукупність Облігацій, яка є підставою для набуття Інвестором майнових прав на Об`єкт нерухомості, що передбачають отримання Інвестором Об`єкту нерухомості у первісну власність та оформлення права власності на Об`єкт нерухомості.

Пунктом 3.3 Договору № 379/1-3В18 про резервування об`єкту нерухомості та порядок погашення облігацій передбачено, що погашення Лоту облігацій відбувається протягом терміну, визначеного Проспектом емісії як термін для погашення облігацій (Лотів Облігацій), шляхом передачі Інвестору майнових прав на Об`єкт нерухомості, які надають Інвестору право на отримання Об`єкту нерухомості у первісну власність та оформлення і реєстрацію права власності на Об`єкт нерухомості відповідно до чинного законодавства України.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 вересня 2020 року вбачається, що право власності на спірне нерухоме майно було зареєстроване за ОСОБА_4 на спірну квартиру на підставі свідоцтва про право власності від 04.11.2009 року, виданого Головним управління житлового забезпечення м. Києва, на підставі наказу 1668-С/КІ від 29.10.2009 року.

Отже, за умови отримання ОСОБА_4 свідоцтва про право власності останній відповідно до пункту 2.1.3 Кредитного договору № 511/П/99/2008-840 від 06 серпня 2008 року був зобов`язаний протягом 3-х робочих днів з моменту повідомлення позичальника про факт реєстрації права власності на нерухоме майно, у порядку, передбаченому законодавством, діючому на момент реєстрації, але не пізніше 30 днів з моменту здійснення операції по списанню цінних паперів, зазначених у пункті 1.2 кредитного договору, з рахунку, відкритого у ВАТ КБ «Надра» з метою погашення цінних паперів в обмін на документ, що підтверджує право власності позичальника на нерухоме майно, нотаріально оформити договір іпотеки нерухомості, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 об`єкту будівництва 1-3В18 загальною площею 139,80 м. кв., яка складається з 3 (трьох) кімнат на 18 (вісімнадцятому) поверсі.

За таких обставин, враховуючи обов`язкові для виконання умови Кредитного договору ОСОБА_4 був позбавлений права відчужувати спірне нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 139,80 кв. м, оскільки квартира після отримання боржником свідоцтва про право власності на це майно вважалася обтяженою іпотекою, договір щодо якої боржник зобов`язувався оформити у передбачені пунктом 2.1.3 строки.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

- особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

- враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Цивільним законодаством закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено такий висновок: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

1.фіктивного (стаття 234 ЦК України);

2.такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

3.такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16.

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

З матеріалів справи вбачається, що отримавши свідоцтво про право власності на спірну квартиру, ОСОБА_4 відчужив спірне нерухоме майно на користь своєї матері ОСОБА_5 на підставі договору дарування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Враховуючи вищенаведене, дії боржника суд вважає вчиненими всупереч принципу добросовісності учасників цивільних правовідносин, а в цілому вчинений правочин (договір дарування квартири) на переконання суду набуває ознак фраудаторного правочину, оскільки вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором. Внаслідок укладеного договору дарування квартири боржник перестає бути платоспроможним, а поведінка боржника при укладенні цього правочину суперечить його поведінці стосовно погодження на виконання умов, зокрема, пункту 2.1.3 Кредитного договору, належне виконання якого полягало в укладенні Договору іпотеки спірної квартири та узгодження таких дій з кредитором відповідно до умов Кредитного договору. Отже, такі дії боржника призвели до порушення права кредитора на набуття права іпотекодержателя стосовно спірної квартири.

За таких обставин позовні вимоги ТОВ «Девелоп Фінанс» про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_3 суд вважає обґрунтованими, оскільки вказаний правочин спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з боржника.

Такий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20.

Оскільки спірне нерухоме майно вибуло з власності боржника всупереч правилам ділового обороту та вимогам закону, в зв`язку з чим судом встановлено недійсність договору дарування квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 139,80 кв. м., то подальший договір купівлі-продажу спірної квартири, вчинений обдарованим на підставі фраундаторного правочину, теж підлягає визнанню недійсним в зв`язку з тим, що продавець не мала необхідного обсягу дієздатності на момент вчинення правочину.

Враховуючи вищевикладене, обсяг прав та обов`язків сторін повернутий в стан на час отримання свідоцтва про право власності на спірну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 139,80 кв. м., а отже порушене право позивача може бути поновлене шляхом задоволення його вимоги про встановлення іпотеки на спірну квартиру відповідно до пункту 2.1.3 Кредитного договору.

06 липня 2022 року судом отримано заяву представника відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_2 - адвоката Лисич Ю.В. про застосування позовної давності, в обґрунтування якої заявник посилається на те, що з позовом за захистом порушеного права позивач звернувся поза межами строку, встановленого статтею 261 ЦК України, оскільки попередній кредитор ПАТ КБ «Надра» знало про наявність оспорюваних договорів дарування та купівлі-продажу, про що свідчить подана ПАТ «КБ «Надра» позовна заява у справі № 369/1907/13-ц та у справі № 369/11879/13-ц. На підставі наведеного заявник просить суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

На підставі частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно зі статтею 81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Зазначені загальні правові висновки щодо порядку застосування позовної давності є усталеними у судовій практиці Верховного Суду, правові висновки якого мають враховуватися судами при виборі і застосуванні норми права відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Отже, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто, або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Представником відповідача надано до суду копію постанови Господарського суду м. Києва від 09.08.2011 у справі № 44/443-б, якою визнано ЗАТ «Центрбудінвест» банкрутом та копію постанови Господарського суду м. Києва від 07.10.2013 у справі № 910/11424/13, якою за ПАТ КБ «Надра» визнано право власності на 89% об`єкту незавершеного будівництва ІІ та ІІІ черг будівництва житлового комплексу « Космолітен парк Пушкніа», що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 25-А.

Відповідно до вимог частини другої статті 55 ЦПК України усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про встановлення факту порушення права позивача та обґрунтованості заяви відповідачів про застосування позовної давності, оскільки дії, вчинені первісним кредитором, є обов`язковими для його правонаступника, яким є ТОВ «Девелоп Фінанс», в зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними та встановлення іпотеки відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Сіромашенко