Справа № 289/490/24
Номер провадження 2/289/395/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2024 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Кириленка О.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в кінцевій редакції якого (а.с. 14-15)просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 аліменти на його утримання у зв`язку із навчанням в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), від дня пред`явлення позову і до закінчення навчання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він навчається в Житомирському військовому інституті імені С.П. Корольова на денній формі навчання, можливості працевлаштуватись не має, а матір не може матеріально забезпечити позивача в повному обсязі на період навчання, який потребує взуття, одягу, придбання літератури, засобів особистої гігієни, канцелярського приладдя та інших побутових речей для нормального розвитку. Відповідач офіційно працевлаштований у військовій частині НОМЕР_1 , здоровий, має стабільний дохід та має можливість сплачувати аліменти на користь позивача. У добровільному порядку відповідач не бажає і не надає матеріальних коштів, згоди у цьому питанні не досягнуто.

Ухвалою судді від 12.03.2024 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. 18).

04.04.2024 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив, в якому вона зазначила, що відповідач заперечує проти сплати аліментів, з огляду на те, що в нього не має такої можливості, оскільки за рішенням суду з нього досі стягуються аліменти на утримання доньки ОСОБА_1 . Представник відповідача звертає увагу суду на те, що повнолітній син навчається на бюджетній основі та отримує щомісячну стипендію, тому має можливість себе забезпечувати. Відповідач фінансово допомагає своїм батькам, для яких він є годувальником, оскільки вони отримують пенсію, розмір якої є мінімальний. До того ж, мати відповідача наразі хворіє, тому значна частина коштів відповідача витрачається на забезпечення належних умов для проживання батьків. Відповідач є військовослужбовцем, перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , проте майже увесь дохід він витрачає на закупівлю амуніції, їжі та одягу для подальшої участі у військових діях та службі у Збройних Силах України. Представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та стягнути з нього витрати на професійну правничу допомогу (а.с. 24-41).

11.04.2024 позивач подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідачем не надано доказів, що він утримує батьків за власні кошти. Позивач звертає увагу суду на те, що питання речового забезпечення військовослужбовців регламентовані наказом Міноборони України №232 від 29.04.2016 та військовослужбовці в умовах воєнного стану забезпечуються речовим майном. До того ж, просить відмовити в задоволенні клопотання відповідача про стягнення витрат на правову допомогу (а.с. 45-46).

Ухвалою суду від 15.04.2024 задоволено клопотання позивача про витребування доказів та витребувано з військової частини НОМЕР_1 довідку про розмір грошового забезпечення (доходу) головного сержанта ОСОБА_2 за останні 6 місяців (а.с. 48).

17.06.2024 до суду на виконання вищевказаної ухвали надійшли витребувані судом докази (а.с. 57-59).

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що відповідач є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебуває на військовій службі в Збройних Силах України на посаді курсанта Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова з 26.08.2022 орієнтовно по червень 2026 року згідно наказу начальника інституту №313 від 26.08.2022. ОСОБА_1 знаходиться на повному державному забезпеченні, форма навчання денна (а.с. 6, 7).

На підтвердження обставин викладених у відзиві відповідач надав суду докази з яких вбачається, що в межах виконавчого провадження НОМЕР_4, відкритого 22.12.2022 на виконання виконавчого листа Радомишльського районного суду Житомирської області №2/289/427/22 від 22.12.2022 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягувались аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 з усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 12.09.2022 та до їх повноліття, відсутня заборгованість станом на 22.03.2024 (а.с. 29).

Відповідно до матеріалів справи батьки відповідача є пенсіонерами, а матір потребує амбулаторного лікування (а.с. 30, 31, 32, 33).

Окрім того встановлено, що відповідач перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 та загальна сума доходу останнього за період з 01.10.2023 по 31.03.2024 становить 184025,17 грн. (а.с. 35, 58).

У відповідності до ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Визначаючи розмір аліментів, суд враховує зміст положень ст. 199 СК України, в тому числі те, що Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності обов`язків батьків брати участь у матеріальних витратах на дитину.

Аналогічні правові висновки містяться у ряді постанов Верховного Суду, а саме: від 21 лютого 2018 року у справі № 208/3075/16, від 21 березня 2018 року у справі № 308/2268/16-ц, від 01 серпня 2018 року у справі № 539/2580/16-ц, в яких Верховний Суд вказав на рівність обов`язків батьків брати участь у матеріальних витратах на повнолітню дитину, незалежно від того, з ким із них вона проживає.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Стягнення аліментів на повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися, пов`язано не лише з необхідністю оплати навчання, але покликано також забезпечити їм достатній матеріальний стан (певні побутові речі, соціальний і культурний розвиток тощо), адже через навчання повнолітні дочка, син практично не мають змоги працювати і самостійно заробляти кошти.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У відповідності з ч. 1 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, при розгляді справ даної категорії позивач повинен довести продовження навчання, потреби в матеріальній допомозі та її розмір, а відповідач - неможливість надання такої допомоги або можливість надання у меншому розмірі, ніж вимагає позивач.

При вирішенні даної справи суд враховує, що позивач, досягнувши повнолітнього віку, продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги з урахуванням його базових фізіологічних потреб, що зумовлено неможливістю самостійного їх забезпечення через неможливість працевлаштуватись при денній формі навчання.

Отже, під час розгляду справи було встановлено, що повнолітній син продовжує навчання на денній формі у вищому навчальному закладі, потребує матеріальної допомоги, а його батько має можливість таку допомогу надавати.

В свою чергу, відповідачем не було надано належних доказів на підтвердження неспроможності надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, який продовжує навчання.

Суд критично оцінює доводи відповідача відносно того, що він утримує своїх батьків, оскільки відповідного рішення, яким на нього покладено такий обов`язок не надав, при цьому відповідно до матеріалів справи його батьки є пенсіонерами та отримують пенсійне забезпечення, а жодних реальних доказів та доходів утримання ним його батьків до суду не надано.

До того ж доводи відповідача про те, що кошти витрачаються ним для купівлю військової амуніції та необхідних речей на військовій службі не можуть братися судом до уваги, як обґрунтування значних витрат платника аліментів, оскільки вони не підтверджені жодними доказами.

Визначаючи розмір аліментів на утримання сина ОСОБА_1 , який продовжує навчання, суд враховує заявлений ним розмір аліментів та зважає на рівність обов`язків обох з батьків брати учать в його утриманні, спроможність відповідача надавати матеріальну допомогу позивачу, яка відповідачем не спростована та беручи до уваги те, що на його утриманні перебуває ще дочка ОСОБА_1 , а також форму навчання позивача, у зв`язку із чим вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на його утримання в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, вважаючи такий розмір аліментів достатнім та справедливим та який зможе в повній мірі забезпечити належні умови утримання та проживання сина, однак не буде порушувати права відповідача.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша-друга статті 133 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до відзиву представник відповідача адвокат Мазурик З.Я. подала до суду договір №23/1 про надання адвокатських послуг від 15.03.2024, копію квитанції від 29.03.2024, акт виконаних робіт за договором про надання адвокатських послуг №23/1 від 15.03.2024, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ОД № 004668 від 24.01.2022, ордер на надання правничої (правової допомоги) від 29.03.2024 (а. с. 36-41).

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21, провадження №12-14гс22, викладено висновок наступного змісту: «Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат».

Надані представником відповідача документи не є належним підтвердженням понесених витрат.

Так, суду надано акт виконаних робіт, який не містить інформації щодо кількості витраченого часу адвокатом на надання послуг та вартість такої (однієї) години, а договором №23/1 про надання адвокатських послуг від 15.03.2024 не визначено гонорар у фіксованому розмірі, тому зазначені докази не унеможливлюють здійснити розподіл судових витрат з урахуванням критерію розумності адвокатських витрат, що, в свою чергу, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому суд критично оцінює доводи представника відповідача відносно того, що підтвердженням понесення відповідачем витрат на правову допомогу в розмірі 5000 грн. є квитанція від 29.03.2024, оскільки остання не містить інформації щодо призначення цього платежу згідно договору № 23/1 про надання адвокатських послуг від 15.03.2024 або акту до вказаного договору від 15.03.2024.

До того ж суд зазначає, що вимоги про відшкодування вартості послуг за №1-3, №5 зазначені в акті від 15.03.2024 не може бути віднесено до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтями 1, 19 Закону № 5076-VI, оскільки такі послуги не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу, а тому не підлягають відшкодуванню (постанова Верховного Суду від 27 липня 2023 року у справі №560/9332/22 (провадження №К/990/21255/23), постанова Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Аналізуючи встановлені обставини та матеріали справи, суд дійшов висновку, що понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. не підтверджено належними доказами, а тому відсутні підстави для задоволення заяви про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує із відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. ст. 182, 199, 200 СК України, ст.ст. 2, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 279, 354, 430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , аліменти на його утримання, в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 29.02.2024 та до закінчення ОСОБА_1 навчання, але не довше, ніж до двадцяти трьох років.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судов ий збір у розмірі 1211,20 гривень.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду може бути оскаржено сторонами до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Олег КИРИЛЕНКО