Справа № 465/5479/22 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/3366/23 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,

Суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

Секретар Cалата Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу №465/5479/22 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 -адвоката Медвідь Василя Осиповича на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,- про стягнення боргу за договором позики

в с т а н о в и в :

21 вересня 2022 року адвокат Кунтий Назар Орестович, який діє від імені позивачки ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Позовну заяву обгрунтовує тим, що за договором позики позивачка 14 вересня 2021р. передала у власність відповідачці ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 16 400 доларів США. ОСОБА_1 зобов`язалася повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) частинами: 8000 доларів США до 25 вересня 2021 року, а 8400 доларів США до 19 листопада 2021 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідачкою написано розписку, яка посвідчує передання їй позивачкою визначеної грошової суми, як це передбачено ч.2 ст.1047 ЦК України. Однак зобов`язання, взяті на себе за договором позики відповідачка не виконала і не повернула суму позики взагалі. Станом на момент подання позову розмір заборгованості відповідачки становить 16 400 доларів США. Зазначає, що за період з 20.11.2021 року до 20.08.2022 року три проценти річних від простроченої суми боргу складають 369 доларів США. Загальна сума заборгованості відповідачки перед позивачкою складає 16 769 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 29.09.2022р. складає 613 218 (шістсот тринадцять тисяч двісті вісімнадцять) гривень 86 коп.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суму боргу за договором позики від 14.09.2021р. в розмірі 16 400 (шістнадцять тисяч чотириста) доларів США, 3% річних в розмірі 369 (триста шістдесят дев"ять) доларів США від простроченої суми боргу-всього 16 769 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 29.09.2022р. складає 613 218 (шістсот тринадцять тисяч двісті вісімнадцять) гривень 86 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6133 (шість тисяч сто тридцять три) гривень 00 коп.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 10 жовтня 2023 року оскаржив представник відповідачки-адвокат Медвідь В.О. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим. Звертає увагу, що суд порушив норми процесуального права, оскільки взяв до уваги лише докази надані позивачем та жодним чином не надав оцінку поясненням та доводам відповідача. Стверджує, що у розписці після слова «зобов`язуюсь» відсутнє слово «повернути», а також до дати «19 листопада 2021 року». Ухвалюючи рішення, суд зазначив, що грошові кошти мали б бути повернуті до 19 листопада (жовтня) 2021 року, тобто самостійно визначив дві різні дати, яких спірна розписка не містить і сторона відповідача про вказані обставини взагалі не повідомляла. Відтак, слід вважати, що розписка не містить дати повернення коштів, а тому на дані правовідносини поширюється п.2 ч.1 ст.1049 ЦК України, який передбачає, що якщо договором не визначений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим, матеріали справи не містять письмової вимоги позивача на адресу відповідача у справі про повернення грошових коштів із дотриманням зазначених вимог закону. Більше того, в судовому засіданні позивач визнала ту обставину, що розписка від 14.09.2021 року не містить дати повернення грошових коштів і сама позивачка не зверталась із листами-вимогами на адресу відповідачки щодо повернення коштів.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Сторони по справі та їх представники не з`явилися в судове засідання призначене на 08 липня 2024 року. Від відповідачки ОСОБА_1 надійшло клопотання про проведення судового засідання у її відсутності. Зазначає, що в суді першої інстанції була допитана в якості свідка, де попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих доказів, а, відтак, надала суду правдиві пояснення, більше нічого додатково повідомити не може.

Від представника позивачки-адвоката Білевич Х.О. повторно надано клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом відхилено. Позивачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, хоча була повідомлена про день і час слухання справи про що свідчить її підпис на повідомленні. В судовому засіданні 10.06.2024 року позивачка ОСОБА_2 була присутня особисто та надала суду пояснення.

Враховуючи те, що сторони по справі та їх представники відсутні в судовому засіданні, колегія суддів ухвалила проводити судове засідання без участі сторін та їх представників, виходячи з того, що такі давали пояснення у судовому засіданні 10 червня 2024 року, брати участь у подальших судових засіданнях не мають наміру.

Відповідно до ч.2ст.372 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За змістом ч.2ст.247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Матеріалами справи встановлено, що представник позивачки ОСОБА_2 -адвокат Кунтий Н.О. звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики в розмірі 16 400 доларів США із врахуванням 3% річних від простроченої суми. Зазначає, що позивачка ОСОБА_2 вважає, що між нею та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений договір позики, що підтверджується розпискою від 14.09.2021 року. Згідно розписки відповідачка зобов`язалася повернути грошові кошти в сумі 8 тис. доларів до 25 вересня 2021 року, а 8 400 доларів до 19 жовтня (а.с.12).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції прописав, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ст.ст.1046,1047 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК) , тобто договірні відносини з приводу позики грошових коштів на суму 16 400,00 доларів.

З висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах ( у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочином є вольова дія, тобто поєднання волі та волевиявлення сторін. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Згідно ч.1ст.627 ЦК України, ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями ст.628 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору ( ч.1ст.638 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчення отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс/13 прописано, що досліджуючи боргові розписки чи договори, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Із змісту позовної заяви вбачається, що позивач в особі свого представника як підставу для задоволення позовних вимог зазначає «за договором позики позивач ОСОБА_2 14.09.2021 передала у власність ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 16400,00 доларів США, ОСОБА_1 зобов`язувалась повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) частинами: 8000,00 доларів США до 25.09.2021 року, а 8 400 доларів США до 19.11.2021 року.

Разом з тим, в оригіналі розписки відсутнє слово повернути, календарна дата 19 листопада 2021 року, на яку суд посилається відсутня, однак суд у рішенні прописав 19 листопада (жовтня) 2021 року. Відтак, суд самостійно визначив дату повернення 8 000,00 доларів США, що підтвердила в суді позивачка.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів-робити відповідні правові висновки.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором- такі висновки Верховного Суду викладені у постанові від 28 грудня 2020 року у справі №499/144/17. Позивачка ОСОБА_2 з вимогою про повернення коштів у відповідності до ст.1049 ЦК України на адресу відповідачки не зверталася що підтвердила у поясненнях, які давала в судовому засіданні, погоджується, що конкретна дата повернення позики у розписці не визначена.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не дотримався принципу оцінки доказів, відповідно до якого, суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду обставин справи, аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і у їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна бути спрямована на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору у справі.

Як вбачається із змісту рішення, суд першої інстанції обмежився лише доказами, наданими позивачем, при цьому жодним чином не надав оцінку поясненням та доводам, наданим відповідачкою, що суперечить положенням ст.89 ЦПК України про оцінку доказів.

Допитана 29.03.2023 року в судовому засіданні першої інстанції відповідачка ОСОБА_1 пояснила суду, що розписку вона писала під тиском, підпис належить їй, однак грошей у позику не брала. Зазначає, що між нею та позивачкою ОСОБА_2 склалися довірливі відносини з приводу реалізації ювелірних золотих виробів, які передавала їй позивачка для реалізації, чого остання не заперечила. В суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_2 підтвердила суду, що працює у ювелірному магазині.

Відповідачка ОСОБА_1 пояснила, що отримала від позивачки ювелірних виробів на суму 8 000,00 тис.доларів США, а не 16 400,00 як остання зазначає, однак у зв`язку з тим, що певні люди взяли прикраси, а не повернули кошти, вона опинилася у складній ситуації про що повідомила позивачку у приміщенні магазину. Відповідачка ОСОБА_1 на вимогу позивачки, яка зачинила двері магазину, змушена була написати розписку про отримання коштів, хоча отримувала для реалізації цінні ювелірні вироби на суму 8 000,00 доларів США. Такі пояснення містяться на а.с.111-115.

Враховуючи зазначені пояснення, які надані сторонами у суді першої інстанції в присутності позивачки та відповідачки, та у присутності їх представників, які не спростовані та визнані позивачкою ОСОБА_2 , колегія суддів приходить до висновку, що між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 склалися інші правовідносини, ніж договір позики.

Суд першої інстанції, отримавши зазначені пояснення під технічний запис, не надав їм належної правової оцінки, а в основу судового рішення поклав правовідносини позики грошових коштів, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч.3ст.12, ч.1ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).

Відповідно до ч.1ст.376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:п.1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;п.2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;п.3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; п.4) неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що правовідносини, які склалися між сторонами по справі, не охоплюються нормами статей, що регулюють договір позики, суд апеляційної інстанції вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню із скасуванням заходів забезпечення позову вжитими ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 14 листопада 2022 року.

Відповідно до ч.1ст.141 ЦПК при ухваленні рішення, суд проводить розподіл судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п.2; 376 ч.1 п.1,3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Медвідь Василя Осиповича задоволити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 рокускасувати.

Ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні її позову до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Скасувати заходи забезпечення позову згідно ухвали Франківського районного суду м.Львова від 14 листопада 2022 року у цивільній справі № 465/5479/22 у вигляді арешту на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 37,5 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060, яка на праві власності з часткою 1/1 належить ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 9199,50 грн. ( Дев`ять тисяч сто дев`яносто дев`ять грн.. 50 коп.) за оплату судового збору при поданні апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 09 липня 2024 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк