ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6619/23Головуючий у 1-й інстанції Кунець Н.Р.
Провадження № 22-ц/817/320/24 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

секретар - Панькевич Т.І.

з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Залуцького В.Н.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Залуцького Віктора Нарцизовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 листопада 2023 року, ухвалене суддею Кунець Н.Р. у цивільній справі №607/6619/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд з вказаним позовом, який обгрунтовано тим, 21 вересня 2012 року у м.Тернополі між нею та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір позики грошей, відповідно до якого вона надала відповідачу в позику кошти у сумі 3 997 524 грн, що на момент позики було еквівалентно 500 128 доларів США. Відповідач зобов"язався повернути позичену суму до 21.05.2013 року готівкою в національній валюті, яка буде еквівалентна сумі 500 128 доларів США за курсом НБУ станом на день повернення позики. Однак, ОСОБА_2 не виконав належним чином свого обов"язку щодо повернення коштів, у 2016-2021 роках він тричі здійснював повернення у загальній сумі, еквівалентній 20 000 доларів США, про що наявні розписки від 27.03.2016 року на суму 5000 дол.США, 07.04.2018 - на суму 5 000 дол. США, та 12.06.2021 - на суму 10 000 дол.США. Станом на час подачі позову сума неповернутої позики складає 480 128 доларів США.

Згідно п.6 договору позики, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він сплачує пеню в розмірі 10% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов"язання за кожен день простроченого виконання. Відповідно до зазначеної умови договору позивач нарахувала пеню за один рік до звернення в суд, що складає суму 64 085 272 047 грн.

З врахуванням наведеного просила суд стягнути з відповідача суму боргу за договором позики, що складає 480 128 доларів США та 64 085 272 047 грн пені.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22.11.2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Вважає, що при ухваленні рішення судом було допущено неповне з"ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Необгрунтованим є висновок суду про відсутність підстав вважати, що у момент посвідчення приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_3 договору позики грошей, а саме 21.09.2012 року позивач ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 кошти у розмірі 3 997 524 грн, що згідно курсу валют НБУ на дату посвідчення еквівалентно 500 128 доларів США.

Такий висновок суду спростовуються положеннями договору, оскільки відповідно до п.2 договору позики грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позичкодавцем та одержані позичальником в момент підписання цього договору.

Крім цього, з врахуванням положень ст.ст. 640, 642 ЦК України, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону, що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 05.06.2018 року у справі 338/180/17, які не взяті до уваги судом першої інстанції.

Також хибними є висновки суду про те, що виправлення у договорі позики дати одержання позичальником ОСОБА_2 коштів у позику з 21.05.2013 на 21.09.2012 є внесенням змін та доповненнями до договору позики.

Сторони не вносили жодних змін та доповнень до договору позики від 21.09.2012, а нотаріусом було виправлено та нотаріально застережено власну помилку (описку), яка була допущена під час підготовки тексту договору, і яка не може вважатися зміною умов договору чи доповненням.

Також необгрунтованим є висновок суду про те, що розписки про повернення коштів від 27.03.2016, 07.04.2018, 12.06.2021 не підтверджують факт отримання ОСОБА_2 коштів у борг саме в розмірі 3 997 524 грн, що еквівалентно 500 128 доларів США. Такий висновок є припущеннями суду і не грунтується на приписах чинного законодавства, зокрема, ст.ст. 1049, 526, частинах 1-3 статті 545 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з"явився та не повідомив суд про причину неявки, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника - адвоката Залуцького В.Н., які підтримали доводи апеляційної скарги, ознайомившись з матеріалами справи та доводами апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт передачі нею коштів у позику відповідачу у розмірі 3 997 524 грн, що згідно курсу валют НБУ на дату посвідчення договору еквівалентно 500 128 доларів США.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи, що відповідно до п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Обставини справи.

21 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошей, який посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_3, відповідно до умов якого ОСОБА_2 позичив без нарахування відсотків у ОСОБА_1 гроші в сумі 3 997 524 грн, що згідно курсу валют НБУ на дату посвідчення цього договору еквівалентно 500 128 доларів США, з терміном повернення до 13 травня 2013 року. Грошові кошти, що є предметом цього договору, передані позичкодавцем та одержані позичальником в момент підписання цього договору (п.2 договору).

З метою забезпечення виконання зобов"язання ОСОБА_2 , що виникло на підставі зазначеного договору позики від 12.09.2012 року, в цей же день 12.09.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_3, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав в іпотеку належні йому нежитлові будівлі у АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0968 га для будівництва і обслуговування ресторанно-готельного закладу, кадастровий номер :22:002:0475 у АДРЕСА_1 .

Як вбачається із змісту договору позики грошей від 21.09.2012 року, повернення позиченої суми грошей повинно бути в м.Тернополі в національній валюті, яка на момент повернення буде еквівалентна 500 128 доларів США за курсом НБУ (п.3 договору). Зазначену суму грошей позичальник зобов"язується повернути позичкодавцю готівкою в термін до 21 травня 2013 року. Факт виконання позичальником свого зобов"язання підтверджується заявою позичкодавця про повне повернення позиченої суми грошей, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально ( п.4 договору). Якщо позичальник своєчасно не поверне суму позичкодавцю, він сплачує пеню в розмірі 10% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов"язання за кожен день прострочення виконання (п.6 договору). Договір вважається укладеним з моменту передачі грошей та нотаріального посвідчення договору та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов"язань (п.13). За згодою сторін зміни і доповнення до цього договору вносяться шляхом укладення додаткового договору, посвідченого нотаріально (п.14). При відсутності домовленості питання вирішуються у судовому порядку. В такому ж порядку вирішуватимуться питання, що стосуються тлумачення договору чи визнання його недійсним (п.15).

У пункті 2 договору визначено, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позичкодавцем та одержані позичальником в момент підписання цього договору, а саме двадцять першого травня дві тисячі тринадцятого року.

У тексті пункту 2 договору зроблено закреслення над словами "двадцять першого травня дві тисячі тринадцятого року" та над цим закресленням кульковою ручкою зроблено надпис "двадцять першого вересня дві тисячі дванадцятого року".

На зворотній стороні договору позики грошей від 21.09.2012 року під посвідчувальним написом нотаріусом ОСОБА_3 друкованим текстом зроблено письмове застереження наступного змісту: "закреслене в п.2 цього договору "двадцять першого травня дві тисячі тринадцятого року" - не читати, виправленому "двадцять першого вересня дві тисячі дванадцятого року" - вірити. Під цим застереженням щодо внесених нотаріусом виправлень наявні підписи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Судом апеляційної інстанції оглянуто у судовому засіданні оригінал договору позики, який відповідає наявній у матеріалах справи його копії та містить зазначені вище вчинені нотаріусом виправлення (а.с.93) .

Допитана у суді апеляційної інстанції в якості свідка нотаріус ОСОБА_3 (яка 17 липня 2018 року змінила прізвище із ОСОБА_3 на ОСОБА_3 ) пояснила, що вона 21 вересня 2012 року посвідчувала укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір позики коштів. Після підписання сторонами договору та його нотаріального посвідчення в цей же день було виявлено допущену при написанні тексту пункту 2 договору технічну помилку, яка не змінює змісту документу та не впливає на права осіб, щодо яких було вчинено нотаріальну дію. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 та Правила ведення нотаріального діловодства, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року №3253/5 не містять визначення терміну "технічна помилка". Проте, відповідно до п.6.16 зазначених Правил у разі виявлення нотаріусом у тексті нотаріального документа, який створений ним у результаті вчинення нотаріальної дії технічної помилки, яка не змінює змісту документа та не впливає на права осіб щодо яких вчинено нотаріальну дію, нотаріус може виправити таку помилку, що нею і було зроблено у присутності сторін в день виявлення такої помилки 21 вересня 2012 року. Обидві сторони договору - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 власноручними підписами на оригіналах договору у її присутності погодили виправлення такої технічної помилки. Внесення виправлень та дописок у текст нотаріального документа не є нотаріальними діями.

Крім цього, одночасно із посвідченням договору позики, вона в цей же день 21 вересня 2012 року посвідчувала укладений між цими ж сторонами іпотечний договір, укладений з метою забезпечення виконання зобов"язання, що виникло в ОСОБА_2 на підставі договору позики грошей від 21 вересня 2012 року, що додатково підтверджувало отримання ОСОБА_2 коштів за договором позики в момент підписання договору позики, так як іпотека має похідний характер від основного зобов"язання і не може існувати самостійно без основного зобов"язання.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Згідно з частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність належних та допустимих доказів факту передачі позивачкою коштів у позику відповідачу та не прийняв до уваги примірник договору з виправленою датою одержання коштів з огляду на те, що у пунктах 14,15 договору сторони погодили, що зміни та доповнення до договору вносяться шляхом укладання додаткового договору, посвідченого нотаріально. При відсутності домовленості питання вирішуються у судовому порядку. Крім того, відповідно до норм Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/6 від 22.02.2012 року, договір сторін про зміну або розірвання нотаріально посвідченого договору здійснюється шляхом складання окремого договору. Договір про зміну або розірвання договору підписується сторонами і посвідчується нотаріусом. На всіх наданих нотаріусу примірниках основного договору проставляється відмітка про його зміну або розірвання, у якій зазначається номер за реєстром та дата посвідчення договору про зміну або розірвання, проставляється нотаріусом підпис і скріплюється його печаткою. Оскільки суду не надано договору про внесення змін до договору позики грошей, оформленого відповідно до зазначених норм Порядку, суд відхилив наданий представником позивача примірник договору з внесеними нотаріусом виправленнями.

Однак, такий висновок суду першої інстанції є помилковим та не відповідає обставинам справи.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов"язків.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення відповідної дії.

Підстави для зміни або розірвання договору визначені статтями 651-652 ЦК України.

При цьому у чинному законодавстві відсутнє визначення поняття "зміна договору".

Разом з тим, з аналізу змісту ст.ст. 202, 509, 626, 628, 630, 638 ЦК України вбачається, що зміна умов договору означає, що при збереженні його сили в цілому та чи інша умова або кілька з них формулюються по новому порівняно з тим, як це було зафіксовано початково при укладенні первісного договору. Зміна договору спрямована на зміну окремих його умов шляхом вчинення сторонами відповідних юридичних дій, які фактично за своєю природою є правочином, оскільки правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків (ч.1 ст. 202 ЦК України).

З врахуванням наведеного відсутні підстави для висновку, що внесене нотаріусом виправлення дати у п.2 договору є зміною договору, яка вимагає укладення нового договору про внесення змін до первісного договору.

Внесення такого виправлення не призводить до набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов"язків сторін договору.

Позичальник ОСОБА_2 одержав зазначену у договорі суму коштів у момент підписання цього договору, про що вказано у пункті 2 договору позики.

Договір позики підписаний 21 вересня 2012 року, про що свідчить зазначена у вступній частині договору дата його укладення, а також ця ж дата 21 вересня 2012 року вказана у посвідчувальному написі нотаріуса. Договір зареєстрований у реєстрі за №1876.

Відповідно до положень ст. 52 Закону України "Про нотаріат" запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії.

Отже, наявні у справі докази свідчать про те, що кошти у сумі 3 997 524 грн, що згідно курсу валют НБУ на дату посвідчення договору позики еквівалентно 500 128 доларів США, ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 отримав у момент підписання договору, тобто 21 вересня 2012 року.

Таким чином, з врахуванням положень ч.2 ст. 640 ЦК України договір позики є укладеним саме 21 вересня 2012 року.

Неправильне написання дати нотаріусом, яка виготовляла текст договору позики на відповідному бланку, у пункті 2 після слів "грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позичкодавцем та одержані позичальником в момент підписання цього договору", та подальші вжиті нотаріусом заходи для усунення такої технічної помилки в написанні дати є саме виправленням, а не зміною умов договору.

Статтею 34 Закону України "Про нотаріат" визначено перелік нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси.

Вказаний перелік не містить вказівки про те, що внесення виправлень у посвідчені нотаріусом правочини є нотаріальною дією.

Висновок про те, що внесення виправлень у посвідчений нотаріусом правочин не є нотаріальною дією, відповідає висновку, висловленому у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №752/900/15-ц.

Таким чином, оскільки до договору не було внесено жодних змін щодо визначеного умовами договору обсягу цивільних прав та обов"язків сторін, внесення виправлень технічних помилок в тексті посвідченого нотаріусом договору не є нотаріальною дією, а тому у даному випадку не підлягають до застосування положення пункту 7 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/6 від 22.02.2012 року.

Виправлення зазначеної помилки було вчинено нотаріусом відповідно до п.6.13 Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом міністерства юстиції України від 22.10.2010 року №3253/5 (в редакції станом на 21.09.2012 року).

Таким чином, наданий позивачкою договір позики є належним та допустимим доказом, який свідчить про факт передачі нею коштів у позику відповідачу у розмірі 3 997 524 грн, що згідно курсу валют НБУ на дату посвідчення договору еквівалентно 500 128 доларів США.

У пункті 3 договору позики сторони визначили, що повернення позиченої суми грошей повинно бути в м.Тернополі в національній валюті, яка на момент повернення буде еквівалентна курсу НБУ 500 128 (п"ястот тисяч сто двадцять вісім) доларів США.

Відповідно частин першої, другої ст. 533 ЦК України грошове зобов"язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов"язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Оскільки згідно наданих позивачкою доказів відповідач повернув суму боргу, еквівалентну 20 000 доларів США, залишається заборгованість у сумі, еквівалентній 480 128 доларів США.

Станом на 28 червня 2024 року встановлено НБУ такий офіційний курс валют: 40, 5375 грн за 1 долар США.

Отже, станом на день розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачкою за договором позики від 21.09.2012 року складає 19 451 809, 77 грн.

Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості за договором позики від 21.09.2012 року підлягають до задоволення, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19 451 809, 77 грн. боргу за вказаним договором позики.

При вирішенні позовних вимог про стягненні пені відповідно до п.6 договору позики грошей від 21.09.2012 року, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

У разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Тлумачення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

- в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину;

- в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

- у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акту цивільного законодавстві (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, із 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 19 грудня 2020 року до 01 жовтня 2021 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З огляду на приписи пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, наведені постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який позивач нарахував і просить стягнути пеню, тому відсутні підстави для задоволення такої вимоги.

Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 16 грудня 2021 року у справі № 922/4076/20 та 25 жовтня 2022 року у справі № 916/183/22.

З врахуванням наведеного слід відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути понесені нею судові витрати на сплату судового збору у судах першої та апеляційної інстанцій у загальному розмірі 33 150 грн.

З врахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Залуцького Віктора Нарцизовича - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 листопада 2023 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , останнє зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 21 вересня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрованим в реєстрі за №1876, у сумі 19 451 809, 77 грн (дев"ятнадцять мільйонів чотириста п"ятдесят одну тисячу вісімсот дев"ять гривень сімдесят сім копійок).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , останнє зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені нею судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 33 150 грн (тридцять три тисячі сто п"ятдесят гривень).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 8 липня 2024 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Костів О.З.

Храпак Н.М.