Провадження №22-ц/811/1140/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді:Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретарка: Назар Х.Б.,

за участі в судовому засіданні представниці позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 11 березня 2024 року в складі судді Жовніра Г.Б. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів шляхом зміни способу стягнення аліментів на утримання дитини, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 березня 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів шляхом зміни способу стягнення аліментів на утримання дитини.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11.03.2024 та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити. Змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються на підставі рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 06.12.2011 року та стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, позиція суду помилковою і сформованою із неправильним застосуванням норм матеріального права. Так, після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів, матеріальне становище платника аліментів суттєво погіршилось. По-перше, 02 червня 2018 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від нового шлюбу у позивача народився син ОСОБА_6 . По-друге, Малолітній син позивача ОСОБА_7 має статус дитини з інвалідністю, що підтверджується копією посвідчення, яке наявне в матеріалах справи. Відтак, позивач постійно несе витрати по утриманню малолітньої дитини, яка має тяжке захворювання та з огляду на це потребує більш посиленого догляду та відповідних витрат. Крім того, дружина позивача, ОСОБА_8 , не має змоги працевлаштуватись, оскільки вимушена здійснювати постійний догляд за хворою дитиною. У зв?язку з цим і дружини позивача відсутні доходи, що підтверджується відповідними довідками, які наявні в матеріалах справи. Також, позивач понад 20 років проходив військову службу в органах Державної прикордонної служби України та був звільнений з військової служби 15 вересня 2023 року у зв?язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років. Після звільнення зі служби позивач має труднощі у працевлаштуванні і тому, його матеріальне становище значно погіршилось. Вважає, що враховуючи доведеність погіршення його матеріального становища суд першої інстанції зобов`язаний був змінити розмір аліментів та задоволити позовні вимоги. Водночас, відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції посилався на те, що згідно буквального тлумачення приписів частини третьої ст. 181 СК України з позовом про зміну способу стягнення аліментів може звертатись виключно одержувач аліментів. Зазначає, що суд неправильно застосував норми частини третьої статті 181 СК України і при вирішенні питання про зміну способу стягнення аліментів зобов`язаний був застосувати не лише частину третю статті 181 СК України, а й приписи статей 7,141,180,181,182,192 СК України, враховуючи при цьому рівність прав і обов`язків батьків щодо утримання дитини та право батьків спільно визначати способи утримання дитини. Позивач вважає, що за обставин, які наведені вище суд першої інстанції неправильно розтлумачив закон щодо права на звернення до суду з позовом про зміну способу стягнення аліментів (ч.3 ст.181 СК України) і помилково не застосував до спірних правовідносин приписи статей 7,141,180,181,182,192 СК України, внаслідок чого ухвалив незаконне рішення про відмову в позові, яке не може залишатись в силі та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

В судове засідання окрім представниці позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці позивача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 2, 10-13, 76-81, 141, 197-200, 258, 259, 263-265, 268, 280-283, 289 ЦПК України, ст. 180, 181, 185, 192 СК України та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що сторони перебували у шлюбі з 01 лютого 2008 року та рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 лютого 2012 року шлюб між ними розірвано. За час шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі заочного рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 06 грудня 2011 року з позивача на користь ОСОБА_9 стягуються аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини від усіх видів доходу та заробітку щомісячно, до досягнення нею повноліття, починаючи з 27 травня 2011 року, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів сімейний стан позивача змінився. Зокрема, 02 червня 2018 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 у нього народився син - ОСОБА_7 . З долучених медичних документів, вбачається, що малолітній ОСОБА_7 має статус дитини з інвалідністю, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 . Із витягу з наказу №1092-ОС від 16 вересня 2023 року встановлено, що позивач був звільнений з військової служби. Згідно з долучених відомостей за 2023 рік, а саме за 6 місяців, що передують звільненню позивача, його доходи становлять 53600 грн. Суд прийшов до висновку, що на даний час законодавцем імперативно визначено виключне право батьків (інших законних представників), з ким проживає дитина, визначати спосіб стягнення аліментів у частці від доходу або у твердій грошовій сумі, яке в подальшому переходить до одержувача аліментів та не може переходити іншій особі, в тому числі платнику аліментів. Одержувачем аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 являється відповідач ОСОБА_3 , яка позову про зміну способу стягнення аліментів до суду не подавала, як і заяви у даному провадженні про згоду із позовними вимогами платника аліментів. Тому, враховуючи наявність імперативної норми в законі, щодо особи позивача, який вправі звернутись з вимогою про зміну способу стягнення аліментів, не зважаючи на наявність доведених обставин про істотне погіршення матеріального становища платника аліментів, суд позбавлений можливості задоволити його вимоги про зменшення розміру аліментів шляхом зміни способу стягнення із частки від доходу на тверду грошову суму, у зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи, вимогам закону, а також практиці суду касаційної інстанції в аналогічних правовідносинах, доводи ж скарги таких висновків суду не спростовують.

В грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просив:

змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються на підставі рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 06 грудня 2011 року та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій формі в розмірі 3000 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 перебував з ОСОБА_9 у шлюбі, який на даний час розірвано. Під час шлюбу у них народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Неповнолітня донька проживає разом з матір`ю поза межами України. Відповідно до рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 06.12.2011 року у справі N? 2-361/11 з позивача на користь ОСОБА_9 стягуються аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини від усіх видів доходу та заробітку щомісячно, до досягнення нею повноліття, починаючи з 27 травня 2011 року, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. На даний час рішення суду позивач виконує добровільно, сплачуючи відповідачу аліменти у визначеному судом розмірі. Однак, у зв`язку з обставинами, які істотно змінились після ухвалення даного судового рішення позивач вважає за необхідне пред`явити цей позов про зміну способу стягнення аліментів, з наступних підстав. Позивач був звільнений з військової служби 15 вересня 2023 року у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю до 18 років. Після звільнення зі служби позивач має труднощі у працевлаштуванні і тому, його матеріальне становище значно погіршилось. Крім того, на утриманні позивача перебуває малолітній син, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якому встановлено інвалідність підгрупи «А» у зв`язку з наявністю в нього онкологічного захворювання. 3 огляду на це, дружина позивача, ОСОБА_8 , не має змоги працевлаштуватись, оскільки вимушена здійснювати постійний догляд за хворою дитиною. Відповідно до медичної документації, дитина пройшла курс хіміотерапії, який, як відомо, є недешевим. Відсутність у позивача та його дружини доходів підтверджується довідками Пенсійного фонду України форми ОК-5 та ОК-7. Окрім аліментів, позивач також несе додаткові витрати на утримання доньки. В свою чергу, відповідачка разом з донькою виїхала за кордон і там продовжує проживати, а позивач сплачуючи аліменти не має змоги бачитись з дитиною. Крім того, загальновідомим є той факт, що через військове вторгнення рф в Україну, ціни на продукти харчування, одяг та інші речі стрімко зросли, а тому коштів, які необхідні позивачу для утримання важкохворої дитини критично не вистарчає. Натомість, під час ухвалення судового рішення про стягнення аліментів від 06 грудня 2011 року, судом було враховане те, що позивач має стабільний дохід. Однак, з 15 вересня 2023 року позивач був звільнений з військової служби в органах Державної прикордонної служби України, що суттєво погіршило його матеріальне становище.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 01 лютого 2008 року та рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 10 лютого 2012 року шлюб між ними розірвано.

За час шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі заочного рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 06 грудня 2011 року з позивача на користь ОСОБА_9 стягуються аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини від усіх видів доходу та заробітку щомісячно, до досягнення нею повноліття, починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_4 , але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів сімейний стан позивача змінився. 02 червня 2018 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 у нього народився син ОСОБА_7 .

З долучених медичних документів, вбачається, що малолітній ОСОБА_7 має статус дитини з інвалідністю, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 .

Також, із витягу з наказу №1092-ОС від 16.09.2023 встановлено, що позивач був звільнений з військової служби.

Згідно з долучених відомостей за 2023 рік, а саме за 6 місяців, що передують звільненню позивача, його доходи становлять 53 600 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У статті 141 СК України вказано, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Частиною 1 статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 05.02.2014 у справі № 6-143цс13 право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

На час прийняття вказаного рішення Верховним Судом України, відсутня імперативна заборона змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження за позовом платника аліментів.

Проте, з часу ухвалення зазначеної правової позиції відбулася трансформація сімейного законодавства.

Зокрема, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-VIII від 17.05.2017, частину третю статті 181 СК України викладено у новій редакції, згідно з якою: «За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.»

Таким чином право вибору способу стягнення аліментів надано лише тому з батьків, з ким проживає дитина, а визначений рішенням суду спосіб стягнення аліментів може бути змінений лише за позовом одержувача аліментів (правовий висновок, викладений в постановах Верховного Суду від: 10 жовтня 2019 року у справі № 644/4836/18 (провадження № 61-13257св19); від 24 лютого 2020 року у справі № 539/3532/18 (провадження № 61-10880св19).

У ч. 3 ст. 181 СК України законодавець розширив можливості того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (отримувача аліментів) щодо вибору способу стягнення аліментів.

Із вказаної норми закону, також, вбачається, що він не встановлює обов`язку доведення мотивів, на підставі яких позивач бажає скористатися можливістю зміни способу стягнення аліментів.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з наведеного випливає, що на даний час законодавцем імперативно визначено виключне право батьків (інших законних представників), з ким проживає дитина, визначати спосіб стягнення аліментів у частці від доходу або у твердій грошовій сумі, яке в подальшому переходить до одержувача аліментів та не може переходити іншій особі, в тому числі платнику аліментів.

З матеріалів справи вбачається, що одержувачем аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є відповідачка ОСОБА_3 , яка позову про зміну способу стягнення аліментів до суду не подавала, як і заяви у даному провадженні про згоду із позовними вимогами платника аліментів.

Відтак, враховуючи наявність імперативної норми в законі, щодо особи позивача, який вправі звернутись з вимогою про зміну способу стягнення аліментів, незважаючи на наявність доведених обставин про істотне погіршення матеріального становища платника аліментів, суд позбавлений можливості задовольнити вимоги платника аліментів про зміну способу стягнення аліментів із частки від доходу на тверду грошову суму.

Щодо зміни розміру аліментів, про що також в позові просив позивач, то, дійсно, наведені вище норми закону передбачають таку можливість і за позовом платника аліментів, яким є позивач, однак, на думку колегії суддів: перебування в іншому шлюбі; народження дитиниу іншому шлюбі; інвалідність дитини; не працевлаштованість дружини та звільнення зі військової служби позивача не є тими виключними обставинами, які б свідчили про необхідність зменшення фактично мінімально гарантованого розміру аліментів, який визначений рішенням суду для іншої дитини позивача та відповідачки, в частці 1/4.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну розміру та способу стягнення аліментів слід відмовити.

З врахуванням наведеного, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 липня 2024 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра