Справа № 211/3287/24
Провадження № 2-о/211/96/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10 червня 2024 року Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ніколенко Д.М.,

за участю секретаря судового засідання Данилової О.Д.,

заявника ОСОБА_1 , представника заявника ОСОБА_2 , представників заінтересованих осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_5 , Виконавчий комітет Довгинцівської районної у місті ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з вказаною заявою та просить встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . В обґрунтування заявлених вимог заявник зазначив, що він з 17.06.2016 по 14.02.2023 перебував у шлюбі із ОСОБА_5 . Під час спільного сумісного проживання у них народилося двоє дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спільне життя з ОСОБА_5 не склалося через досить різні погляди на сімейне життя, права та обов`язки подружжя. У зв`язку з цим в сім`ї постійно відбувалися сварки, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Так, у травні 2021 р. їх фактичні шлюбні відносини були фактично припинені, в результаті чого заявник залишився проживати разом із дітьми за адресою: АДРЕСА_1 , а дружина залишила їх спільне місце проживання. Рішенням Орджонікідзевського районного суду Дніпропетровської області від 28.07.2023 у справі №171/2117/22 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було розірвано. Крім того, рішенням Орджонікідзевського районного суду Дніпропетровської області від 16.01.2024 у справі №211/3220/23 визначено місце проживання їх спільних дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин діти перебувають повністю на утриманні заявника та виключно він займається їх вихованням без участі матері, оскільки остання з моменту припинення шлюбних відносин мешкає у республіці Польща та не приймає абсолютно ніякої участі у вихованні їх спільних дітей. У 2023 р. ОСОБА_1 було помилково мобілізовано до лав Збройних сил України не зважаючи на те, що він самостійно займався вихованням та утриманням двох малолітніх дітей. Однак, згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.07.2023 №32 заявника було звільнено наказом начальника 239 центру підготовки підрозділів (по особовому складу) від 24.07.2023 №5-рс з військової служби у запас за підпунктом «г» - через такі сімейні обставини, або інші поважні причини - як військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей віком до 18 р.). У свою чергу, 11.04.2024 було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» № 10449, який набирає чинності 18.05.2024. Вказаним законодавчим актом вносяться зміни до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в новій редакції) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду, або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Отже, оскільки ОСОБА_1 самостійно займається вихованням та утримання його малолітніх дітей без участі матері, то він має право на оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, яке ставиться в залежність від наявності судового рішення, що підтверджує факт самостійного виховання та утримання дітей. Враховуючи вищезазначені обставини, він вимушений звернутися до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.05.2024 прийнято до розгляду заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами окремого провадження.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник адвокат Шемет І.О., кожен окремо, заявлені вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради Маркова С.А. у судовому засіданні не заперечувала проти заявлених вимог.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 у судовому засіданні не заперечував проти заявлених вимог.

Заінтересована особа ОСОБА_8 у судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином.

Вислухавши заявника та його представника, представників заінтересованих осіб, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

За нормою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд розглядає в порядку окремого провадження.

За умовами ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, у тому числі, факт перебування фізичної особи на утриманні.

Також частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» визначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , їхнім батьком ОСОБА_1 , необхідно заявнику для вирішення питання щодо оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Таким чином, заявник скористався своїм правом на звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, та надав про це відповідні докази.

У судовому засіданні встановлено, що з 17.06.2016 ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 , що був розірваний рішенням Орджонікідзевського районного суду Дніпропетровської області від 28.07.2023 у справі №171/2117/22 (а.с. 8). Від шлюбу мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 4, 5).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду Дніпропетровської області від 16.01.2024 у справі №211/3220/23 визначено місце проживання їх спільних дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком (а.с. 9, 10).

У свою чергу, заявником надано доказ того, що малолітні діти зареєстровані разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 , та він як батько піклується про їх виховання (а.с. 6).

Натомість ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , за адресою АДРЕСА_1 , не проживає з березня 2021 року по теперішній час (а.с. 7).

Також інформацією, витребуваною від Державної прикордонної служби за №ЕП-405/24-Вих від 27.05.2024, підтверджено факт того, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , неодноразово у період з 01.05.2021 по 29.05.2024 виїжджала за межі України, в останній раз остання 10.08.2023 виїхала з території України та станом на 29.05.2024 на територію України не в`їхала (а.с. 24).

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Надані заявником та досліджені судом докази в їх сукупності надають підстави для висновку про те, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Враховуючи викладене вище, суд вважає за необхідне задовольнити заявлені заявником вимоги.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 89, 293, 315, 319, 354-355 ЦПК України, суд

ухвалив:

заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Встановити факт самостійного виховання та утримання малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , їхнім батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 11 червня 2024 р.

Суддя Д.М. Ніколенко