Провадження № 2/752/2590/24
У Х В А Л А

20 травня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва клопотання сторін про затвердження мирової угоди по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -

встановив:

У провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

22.02.2024 року до суду надійшла спільна заява сторін про затвердження мирової угоди, в якій просили прийняти заяву до розгляду та постановити ухвалу, якою затвердити мирову угоду у справі № 753/24944/23.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши мирову угоду, суд приходить до висновку про відмову у затвердженні мирової угоди за наступних підстав.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів у розмірі 10 000,00 доларів США за договором позики від 10.10.2024 року.

Відповідно до поданої заяви сторони просять затвердити мирову угоду, відповідно до умов якої ОСОБА_1 відмовляється від позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 10 000,00 доларів США, отриманих останнім 10.10.2004 року, взамін цього ОСОБА_2 передає у власність ОСОБА_1 . гаражний бокс № НОМЕР_1 в ГБК «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо:

1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або

2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 208 ЦПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження».

Отже, ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом, і як виконавчий документ повинна містити у своїй резолютивній частині не лише вказівку про затвердження мирової угоди, а й інші передбачені законодавством ознаки та відомості, зокрема, щодо умов, розміру і строків виконання зобов`язань сторін тощо. За недодержання відповідних вимог ухвала про затвердження мирової угоди не може вважатися виконавчим документом, що підлягає виконанню державною виконавчою службою.

За положеннями п. 1 ч. 5 ст. 207 ЦПК України якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, є невиконуваними, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

При визнанні мирової угоди цивільний процесуальний закон покладає на суд обов`язок перевірити чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз`яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики від 10.10.2004 року у розмірі 10 000,00 доларів США.

При обґрунтуванні позовних вимог позивач посилається на норми ст. 526, 530, 202, 204, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Звернувшись з даним позовом до суду, позивач посилається на положення ст. 1046 ЦК України, відповідно до якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, предметом спору є стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, а тому, аналізуючи умови мирової угоди, суд повинен детально з`ясувати, чи відповідає зазначена мирова угода вимогам закону, зокрема, положенням ст. 207 ЦПК України, чи стосується вона прав та обов`язків сторін, що випливають із договору позики і самого предмета позову, чи пов`язані її умови зі спірними правовідносинами, чи законно сторони в розумінні положень Цивільного кодексу України виклали умови мирової угоди, виклали взяті на себе зобов`язання з ви конання договору позики, зокрема з повернення боргу та чи є вони співмірними із сумою боргу за договором позики.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. Ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм з урахуванням принципу розумності свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, затвердження мирової угоди) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу позичальником або подвійне стягнення боргу позикодавцем. По своїй суті застосування конструкції мирової угоди всупереч її призначенню та/або на шкоду сторонам у зв`язку із невідповідністю її умов умовам укладеного договору позики є нерозумним та недопустимим.

Водночас, умови мирової угоди, не відповідають умовам договору позики та, відповідно, предмету спору та спірним правовідносинам у даній справі, положенням ст. 207, 208 ЦПК України, виходячи з наступного.

Так, договором позики, укладеного між сторонами, визначено, що відповідач зобов`язується повернути суму позики в повному обсязі в строки та на умовах, що передбачені договором: шляхом передачі грошових коштів позивачу.

Наведені умови договору позики передбачають, що грошові кошти за договором позики повертаються шляхом передачі грошових коштів, а не будь-якого майна у рахунок погашення боргових зобов`язань.

Крім того, предметом мирової угоди визначене нерухоме майно.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що при затвердженні зазначеної мирової угоди сторони вийшли за межі предмету спору, що має наслідком можливе порушення прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб, умови мирової угоди не відповідають вимогам закону, угода не стосується лише прав і обов`язків сторін, які її укладають та не обмежена предметом позову, тому підстави для затвердження укладеної мирової угоди і закриття провадження у справі відсутні.

Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення заяви про затвердження мирової угоди немає, а тому в її задоволенні повинно бути відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 207, 255, 256, 260, 261, 353 ЦПК України, суд-

п о с т а н о в и в:

у задоволенні клопотання клопотання сторін про затвердження мирової угоди по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.С. Хоменко