КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 374/266/21 Головуючий у суді першої інстанції - Козіна С.М.
Номер провадження № 22-ц/824/5021/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою ОСОБА_2 , на рішення Ржищівського міського суду Київської області від 26 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , Приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Демецька Світлана Леонідівна про визнання договору розірвання договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору розірвання договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним, який мотивувала тим, що 05 травня 2021 року їй стало відомо, що в провадженні Ржищівського міського суду Київської області знаходиться справа № 374/1/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 09 грудня 2019 року недійсними.

Вказана інформація була повідомлена позивачці ОСОБА_4 , яка є її матір`ю. Остання також повідомила, що у вказаній вище справі мається висновок судово-психіатричного експерта про те, що ОСОБА_3 в день укладення оспорюваних договорів 09 грудня 2019 року не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Зазначала, що така інформація була повідомлена їй через те, що даний судовий позов та подальше судове рішення в тій справі впливає на її права на спірні об`єкти, а саме житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, розташованої за тією ж адресою із кадастровим номером :69:025:0234, оскільки оспорювані договори купівлі-продажу не є самостійними договорами, а розглядаються виключно разом із борговими та іпотечними зобов`язаннями, бо були підставою для їх припинення і стосуються одних і тих самих об`єктів нерухомого майна.

Так, у 2018 році ОСОБА_3 звернулась до неї з проханням дати в борг певну суму коштів, яку мала направити на розширення підприємницької діяльності та 17 грудня 2018 року між нею - ОСОБА_1 та з ОСОБА_3 укладено договір позики на суму 604 352 грн, що еквівалентно 21 584 доларів США, який було забезпечено договором іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

Предметом іпотеки за вказаним договором було нерухоме майно: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка за тою ж адресою з кадастровим номером :69:025:023, що є спірними об`єктами у справі № 374/1/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 .

Крім того, вказувала, що 15 березня 2019 року між нею та ОСОБА_3 було підписано договір про внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 17 грудня 2018 року, зокрема збільшено суму позики до 762 915 грн, що еквівалентно 28 100 доларів США та визначено строк виконання зобов`язання - 17 грудня 2019 року.

В подальшому, 09 грудня 2019 року між ними було розірвано договір іпотеки не через виконання основного зобов`язання, а у зв`язку із домовленістю сторін та укладення 09 грудня 2019 року ОСОБА_3 договорів купівлі-продажу спірних об`єктів з ОСОБА_4 .

Тобто, оспорювані ОСОБА_3 договори купівлі-продажу об`єктів нерухомості - це підстава припинення боргового та іпотечного зобов`язання між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що не є самостійними договорами, а розглядаються виключно разом із борговими та іпотечними зобов`язаннями, бо були підставою для їх припинення.

Впродовж всього часу перебування у боргових правовідносинах, ні вона сама, ні її мати ОСОБА_4 , чи попередній кредитор ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та навіть нотаріус, що засвідчувала їх угоди, не піддавали жодному сумніву правову дієздатність ОСОБА_3 , яка поводилась адекватно, відповідно ситуації і її життєвий анамнез, зокрема 09 грудня 2019 року, жодним чином не видавав її хворобу, всі дії вона вчиняла самостійно, у м. Житомир для вчинення всіх вищевказаних нотаріальних дій приїжджала сама, на громадському транспорті. Жоден з учасників подій не знав і не міг знати про психічний стан здоров`я ОСОБА_3 .

Позивачка вказувала, що в межах справи № 374/1/20 була проведена судово-психіатрична експертиза, яка свідчить, що ОСОБА_3 09 грудня 2019 року, тобто у день, коли вони припинили іпотечний договір, не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав та змушена поставити питання про визнання договору про розірвання договору іпотечного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. 17 грудня 2018 року за № 9452 від 09 грудня 2019 недійсним.

Враховуючи викладене в позові та з урахування заяви про уточнення позовних вимог від 09 листопада 2021 року, ОСОБА_1 просила суд визнати договір про розірвання договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Демецькою С.Л. 17 грудня 2018 року за № 9452 від 09 грудня 2019 року - недійсним. Застосувати реституцію як наслідок недійсності правочину: привести сторін у договірний стан, в якому вони перебували до 09 грудня 2019 року - відновити зняту, у зв`язку з договором розірвання договору іпотеки, заборону відчуження на предмет іпотеки та відновити іпотеку на майно, що було предметом іпотеки за вищевказаним договором, шляхом проведення державної реєстрації вказаної іпотеки та відповідних обтяжень.

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 26 вересня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а саме не встановив зміст прав та майнових інтересів ОСОБА_1 як іпотекодержателя, яких вона набуває внаслідок застосування способів задоволення вимог іпотекодержателя, передбачених п.5 договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 17 грудня 2018 року, який було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Також представник апелянта наголошує, що укладенням оспорюваного правочину зазначені права позивача порушені, а в результаті визнання договору недійсним та застосування реституції - майнові інтереси позивача будуть відновлені та вона отримає відповідні права та майно в результаті проведення реституції.

Крім того, апелянт вважає, що поза увагою суду залишилася та обставина, що оспорюваний договір не був самостійним договором і повинен був розглядатися та оцінюватись у взаємозв`язку з договорами, за для можливості укладення яких він і був розірваний - нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу, що укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо нерухомого майна та земельної ділянки.

Судом не надано належної оцінки, що строк виконання основного зобов`язання, визначений у договорах позики із змінами, які були укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 обумовлений датою - 17 грудня 2019 року, а за декілька днів до нього сторони погодили інший порядок виконання зобов`язання, зняли обмеження та в той же день, у того ж нотаріуса укладено договір купівлі-продажу спірного майна між матір`ю позивачки та відповідачкою, а вже через місяць ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом про скасування договорів купівлі-продажу.

Апелянт посилається також на те, що суд дійшов невірного висновку, що саме позивачка ОСОБА_1 стала ініціатором укладення оспорюваного договору, натомість позивач в судових засіданнях дала пояснення, що вказане рішення прийнято сторонами спільно, а позивач не усвідомлювала негативних наслідків розірвання договору, адже того ж дня її мати придбала спірні об`єкти нерухомого майна з доплатою, що обумовлена в договорі.

Представник апелянта вважає, що суд неправомірно відмовив в об`єднанні справи за даним позовом та справи №374/1/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 09 грудня 2019 року недійсними в одне провадження, чим фактично виокремив оскаржуваний договір із загального контексту правовідносин, що склались між сторонами. А також прийшов невірного висновку про відсутність порушеного або оспорюваного права позивача, зокрема, що розірвання похідного договору ніяким чином не позбавляє позивача права на стягнення боргу за основним договором та не порушує права позивача, оскільки права і законні інтереси позивача безпосередньо порушені договором, у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси позивача будуть відновлені та позивач отримує певне благо (права, майно) в результаті проведення реституції.

Враховуючи вказане, представник апелянта ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_1 , адвокат Полонська Л.М. підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав, зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат Рябокляч К.О. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, оскільки доводи, на які посилається апелянт, не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що згідно договору позики від 17 грудня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник), позикодавець передала у власність позичальнику гроші в сумі 604 352,00 грн, що на момент укладання цього договору становить еквівалент 21 584 дол. США. Позичальник зобов`язалася повернути гроші не пізніше 17 грудня 2019 року включно (т. 1 а.с. 16).

Згідно договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 17 грудня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (іпотекодавець), цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з договору позики від 17 грудня 2018 року. Відповідно до даного договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за договором позики отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна. Предметом іпотеки є житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Сторони оцінили предмет іпотеки в суму 600 000,00 грн (т. 1 а.с. 14-15).

Згідно договору від 15 березня 2019 року про внесення змін та доповнень до договору позики від 17 грудня 2018 року, пункт 1 договору позики було викладено в такій редакції: позикодавець передала позичальнику у власність гроші в сумі 762 915,00 грн, що на момент укладання цього договору становить еквівалент 28 100 дол. США (т. 1 а.с. 23).

Згідно договору про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л., 17 грудня 2018 року за реєстровим № 9452, пункт 1.1 договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя викладено в такій редакції: цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з договору позики від 17 грудня 2018 року та договору про внесення змін та доповнень від 15 березня 2019 року, за умовами якого іпотекодержатель надав іпотекодавцю позику в сумі 762 915,00 грн, що на момент укладання цього договору становить еквівалент 28 100 дол. США (т. 1 а.с. 22).

Згідно договору про розірвання договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. 17 грудня 2018 року за № 9452 від 09 грудня 2019 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , сторони цим правочином розірвали договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. 17 грудня 2018 року за № 9452 (т. 1 а.с. 28).

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_1 та її представником не доведено яким чином розірвання договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя порушує її права й законні інтереси, оскільки вказаний договір є похідним та ніяким чином не позбавляє позивачку права на стягнення боргу за основним договором - договором позики від 17 грудня 2018 року, укладеним між нею та ОСОБА_3 .

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідачкою у вказаній справі - ОСОБА_3 , яка є позичальником та іпотекодавцем за договорами позики та іпотеки, що укладені 17 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а також, яка є продавцем за договором купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки (були предметом іпотеки), що укладений із ОСОБА_4 було подано позов про визнання вказаних договорів купівлі-продажу недійсними із підстав того, що вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними на час укладення вказаних правочинів - 09 грудня 2019 року.

Згідно рішення Ржищівського міського суду Київської області від 22 травня 2023 року в справі №374/1/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки недійсними та скасування державної реєстрації прав, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено та визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , укладений 09 грудня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л., серія та номер: 9899 та скасовано державну реєстрацію права власності на даний житловий будинок, номер запису про право власності: 34543147. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки розміром 0,10 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :69:025:0234, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), укладений 09 грудня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою СЛ., серія та номер: 9900 та скасовано державну реєстрацію права власності на дану земельну ділянку, номер запису про право власності: 34543192.

Ухвалюючи вказані рішення суди мотивували їх тим, що на час укладення вказаних правочинів у ОСОБА_3 виявлялися і виявляються на теперішній час прояви хронічного стійкого психічного розладу у формі шизофренії, параноїдної форми, з епізодичним перебігом, актуальними галюцинаторно-маячними розладами і наростаючим дефектом (Р-20.01 за міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду) - через що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними 09 грудня 2019 року і на теперішній час не може усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, не може правильно сприймати обставини, що мають значення по справі, не може самостійно примати участь при розгляді справи в суді. Тобто у ОСОБА_3 було відсутнє вільне волевиявлення на укладення даних правочинів, що підтверджувалося висновком судово-психіатричної експертизи № 116 від 02 квітня 2021 року.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду із позовом у вказаній справі, яка переглядається в апеляційному порядку, посилалася на те, що у зв`язку із невиконанням ОСОБА_3 , як позичальником, зобов`язань по поверненню отриманих у позику коштів було досягнуто згоди щодо оформлення предмету іпотеки у власність її - ОСОБА_1 , матері - ОСОБА_4 будинку та земельної ділянки, які виступали заставним майно, тобто задоволення вимог позикодавця шляхом передачі майна у власність. У зв`язку із необхідністю укладення вище вказаних договорів купівлі-продажу майна 09 грудня 2019 року між нею та ОСОБА_3 було розірвано договір іпотеки за для укладення договорів купівлі-пролажу вказаного майна.

У зв`язку з тим, що в процесі розгляді цивільної справи № 374/1/20 та даної справи були проведенні судово-психіатричні експертизи (в даній справі висновок судово-психіатричної експертизи №257 від 24 травня 2023 року /а.с.25-31т.2/) за наслідками яких було встановлено, що ОСОБА_3 на час укладення договору про розірвання договору іпотеки - 09 грудня 2019 року страждала на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді шизофренії параноїдальної з епізодичним типом перебігу, з актуальною галюцинарно-маячною симптоматикою та наростаючим дефектом - через що не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому колегія суддів вважає, що позивачем у справі ОСОБА_1 доведені обставини, які свідчать про недійсність укладеного правочину - договору розірвання договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним, що укладений 09 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л.

Посилання суду першої інстанції щодо можливості позивачки - ОСОБА_1 захистити свої права у інший спосіб - шляхом подачі позову про стягнення коштів на підставі договору позики є необґрунтованим, оскільки право на звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом не може бути обмежено можливістю захисту прав у інший спосіб, оскільки відповідно до ст. 8, 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист, а згідно до ст. 4, 13 ЦПК України та ст. 15, 16 та 20 ЦК України саме позивачу належить право обрати способи захисту порушеного права.

Таким чином, колегія судді погоджується із обраним позивачкою способом захисту права - визнання недійсним укладеного правочину, оскільки він передбачений п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України як належним спосіб захисту і вказані вимоги позивачки є доведеними належними та допустимими доказами у вказаній справі.

Щодо заявлених позовних вимог ОСОБА_1 про застосування судом реституцію як наслідок недійсності правочину, шляхом приведення сторін у договірний стан, в якому вони перебували до 09 грудня 2019 року - відновити зняту, у зв`язку з договором розірвання договору іпотеки, заборону відчуження на предмет іпотеки та відновити іпотеку на майно, що було предметом іпотеки за вищевказаним договором, шляхом проведення державної реєстрації вказаної іпотеки та відповідних обтяжень, то колегія суддів вважає, що вказані вимоги не можуть бути задоволенні в судовому порядку на час вирішення вказаного спору виходячи із наступного.

За змістом частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до частини п`ятої статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

У постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 320/2617/17, від 31 жовтня 2020 року у справі № 373/ 2144/18, зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Тлумачення абзацу 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України свідчить, що суд має право самостійно застосувати правові наслідки недійсності тільки нікчемного правочину.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка заявила вимогу пов`язану із необхідністю внесення змін до Державного реєстру речових прав на рухоме майно щодо поновлення запису - про наявністю обмеження прав власника на розпорядження майном з підстав передачі майна в іпотеку.

Колегія суддів, вирішуючи вказану вимогу, враховує, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про визнання правочину недійсним є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Цей припис необхідно розуміти так, що рішення суду про визнання недійсним правочину про розірвання договору іпотеки саме по собі є підставою для внесення (поновлення попереднього запису) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію у відповідному розділу даного Державного реєстру.

У зв`язку із викладеним, колегія суддів вважає дану вимогу позивач безпідставною.

Доводи представника апелянта про те, що державні реєстратори, що вносять відповідні записи до ДРРПНМ у більшості випадків не бажають вносити відповідні записи до ДРРПНМ не може бути достатньою підставою для задоволення вказаної позовної вимоги, оскільки таких доказів позивачем до суду подано не було.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому рішення суду у вказаній справі підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка у справі при зверненні до суду та при судовому розгляді понесла судові витрати у розмірі 29 315, 40 грн, із яких 2270 грн судового збору та витрат, пов`язаних з оплатою вартості проведеної у даній справі судово-психіатричної експертизи у розмірі 28 246, 40 грн, тому суд апеляційної інстанції, враховуючи, що судом апеляційної інстанції позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню у розмірі 50% від суми сплати - 1135 грн, а в частині оплати за проведення експертизи у повному обсязі та покладаються на відповідачку у справі.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 26 вересня 2023 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір про розірвання договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що укладений 09 грудня 2019 року між ОСОБА_1 , як іпотекодержателем та ОСОБА_3 , як іпотекодавцем, який посвідченого приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Демецькою С.Л. 17 грудня 2018 року за № 9452 від 09 грудня 2019 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути ОСОБА_3 (зареєстрована АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (прож. АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1135 грн. та витрат пов`язаних з оплатою вартості проведеної у даній справі судово-психіатричної експертизи у розмірі 28246, 40 грн., а всього 29 315, 40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 червня 2024 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв