РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/3026/21

Номер провадження 2/495/939/2024

10 квітня 2024 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючої судді Анісімової Н.Д.,

при секретарі судового засідання Червинській І.В.,

за участю:

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровський цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив визнати заповіт ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Макагончук Н.І. недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла тітка позивача ОСОБА_4 .

Ступінь родинних відносин підтверджується документально: архівною довідкою Державного архіву Одеської області від 19.01.2021 р., а також витягом з Державного реєстру актів цивільного стану від 15.12.2020 р., з якої прослідковується, що позивач, ОСОБА_3 , будучи сином ОСОБА_5 , який в свою чергу є сином ОСОБА_6 , тобто рідним братом померлої ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яку вона, як й все майно заповідала чужої, зовсім сторонньої особі - відповідачці по справі ОСОБА_1 , на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Макогончук Н.І.

Позивач зауважує, що є єдиним спадкоємцем після смерті своєї тітки за законом: дітей, чоловіка в неї на час смерті не було, інших родичів окрім нього в неї не має.

Під час життя, останні п`ять років, як стверджує позивач, ОСОБА_4 перебувала на обліку та лікуванні у психіатра КНІ «Білгород-Дністровська міська багатопрофільна лікарня», страждала психічними хворобами. Останні роки не виходила з будинку, вела скритий образ життя, під час відвідування її вона не кожного разу впізнавала позивача, не могла керувати своїми діями, не усвідомлювати їх значення тощо.

Декілька разів до неї приїжджала бригада рятувальників оскільки вона втрачала свідомість та не могла самостійно пересуватись по квартирі.

Голова ОСББ «Ластівка» також вказує на певні вади ОСОБА_4 в останні роки її життя: зокрема вона з балкону лаялася на людей, викидала сміття з балкону.

Після тривалого лікування в умовах стаціонару в 2020 році, ОСОБА_7 була виписана, відмовлялась від подальшого лікування, обстеження та нагляду лікаря, що вказано у виписці сімейного лікаря.

Саме її пригнічений та хворобливий стан не дозволяв її в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій, розуміти їх наслідки та взагалі керувати ними.

За таких обставин ОСОБА_4 , на переконання позивача, не могла розуміти та знати, що саме вона робить, що підписує, не розуміла своїх дій та вони ніяким чином не відповідали її волі та внутрішньому переконанню.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.11.2021 року справа було прийнята до свого провадження.

Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлявся неодноразово, причини неявки суду не повідомляв.

Суд враховує, що Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) зазначив, що якщо сторони чи їх представники, чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи її представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає, що наявних у справі матеріалів у цій справі, достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити поставлене перед ним питання по суті, не відкладаючи розгляду справи.

Представник відповідача та відповідач у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечували через його необгрунтовність.

У відзиві вказали, що позивач просить визнати заповіт недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України, а саме, на думку Позивача, спадкодавець ОСОБА_4 в момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. В якості доказів своїх позовних вимог, Позивач вказує на наявність у спадкодавця психічної хвороби, у зв`язку з чим перебувала на обліку у психіатра КНП «Білгород-Дністровська міська багатопрофільна лікарня».

При цьому Позивач на підтвердження вказаних обставин додає до позову Виписки з амбулаторної карти.

Згідно з цими Виписками ОСОБА_8 має діагноз УХС, атеросклеротичний кардіосклероз. Тому, на думку відповідача, посилання Позивача на психічне захворювання спадкодавця с бездоказовим та голослівним.

Стосовно складання на користь відповідача заповіту пояснює, що в 1983 році відповідач працювала дільничною медсестрою в поліклініці при міській лікарні. ОСОБА_4 знаходилась на обліку в поліклініці і завжди зверталась до неї за допомогою, але ніколи не хворіла психічним захворюванням. Всі ці роки відповідач до неї навідувалась, слідкувала за здоров`ям.

З січня 2020 року здоров`я ОСОБА_4 погіршилось. Для її постійного догляду відповідач найняла жінку, яка приходила в ті дні, коли в ОСОБА_1 було чергування за основним місцем роботи.

На початку листопада 2020 року ОСОБА_4 потрапила в реанімаційне відділення Білгород-Дністровської лікарні, а потім переведена в неврологічне відділення. Відповідач наголошує, що в неї не було психічного захворювання.

На момент складання заповіту ОСОБА_4 повністю усвідомлювала значення своїх дій, розуміла їх наслідки. Нотаріус, який засвідчував цей заповіт, детально перевіряла її дієздатність, розмовляла з нею, задавала різні питання. Тільки переконавшись в тому, що спадкодавець повністю розуміє значення своїх дій, нотаріус засвідчила заповіт.

Позивач же, як стверджує відповідач, ніколи не піклувався про ОСОБА_4 , практично її не навідував та нічим не допомагав. На час складання заповіту його поруч не було, а отже він і не міг знати в якому стані знаходиться ОСОБА_4 .

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що позивач є рідним племінником ОСОБА_4 . Вказаний факт сторонами не оспорювався та підтверджується матеріалами справи, зокрема архівною довідкою Державного архіву Одеської області від 19.01.2021 року,.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується повторним свідоцтвом свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Як вбачаєть з витребуваних у приватного нотаріуса Білгород-Дністрвоського районного нотаріального округу Одеської області Макогончук Н.В. 24 червня 2020 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, та всі мої права, і взагалі все те, що мені буде належати на день моєї смерті і на що я за законом матиму право, я заповідаю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .».

Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Макогончук Н.В. зареєстрований в реєстрі за № 894, записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_4 . Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачкою ОСОБА_4 і власноруч підписаний нею у моїй присутності. Особу її встановлено, дієздатність перевірено.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Відповідно до ст. 1233, 1234, ч.1 ст.1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Частиною 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).

Відповідно до ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

За ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо заповідач у зв`язку з хворобою або через фізичну ваду не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням текст заповіту у його присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Статтею 1257 передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 ст. 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти:

1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі;

2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту);

3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право, в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Стаття 56 Закону України «Про нотаріат» визначає, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Глава 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 визначає порядок, посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування.

Згідно з п.1.1 Порядку, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог ст. 1233-1257 ЦК України та особисто подані нотаріусу.

Пунктом 1.4 Порядку передбачено, що заповіт особисто підписує заповідач.

Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (п. 1.6 Порядку).

В матеріалах цивільної справи відсутні докази, які б свідчили про те, що оспорюваний заповіт складався недієздатною особою або не відповідав дійсній волі спадкодавця. Відсутні докази і того, що на час видачі такого заповіту або до цього спадкодавець страждав на захворювання, які могли обмежувати його можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням встановлених судом обставин та вказаних вимог закону, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання заповіту недійсним свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, форма і зміст заповіту ОСОБА_4 відповідає вимогам закону, заповіт належним чином посвідчений, тому в задоволенні позову слід відмовити через його необгрунтованість.

На підставі ст. 16, 1233-1234, 1247-1248 ЦК України ст. 4, 10, 11,12,13,76,77,81,158,258-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження,якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Д. Анісімова