Справа № 450/3826/23 Провадження № 2/450/212/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2024 р. Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Добош Н.Б.

при секретарі Хамуляк Ю.В.

за участі представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про предмет позову : виселення відповідача з належного позивачу на праві приватної власності будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,-

стислий виклад позиції позивача та відповідача :

підстава позову (позиція позивача): позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення з належного їй на праві приватної власності будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Мотивувала позов тим, що 16.09.1993 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. Від цього шлюбу у них народилось двоє дітей, які є повнолітніми. Відповідно до рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 17.11.2015р. шлюб між сторонами розірвано. На підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (позивач є власником 11/20 даного будинку, рештою частин володіє інша сім`я, відповідач не має жодного відношення до права власності на спірне майно). У даному будинку фактично проживає колишній чоловік позивача ОСОБА_3 Дозвіл на заселення та реєстрацію свого місця проживання у спірному житловому будинку позивач надавала, оскільки на цей момент вони перебували у шлюбі. Відповідач відмовився залишити будинок і по цей час проживає у спірному житловому будинку, незважаючи на те, що позивачем, в порядку ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації проживання в Україні» було скасовано відомості про зареєстроване проживання відповідача. Подальше проживання у вказаному будинку є неможливим, відповідач веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить в квартиру в нетверезому стані, часто влаштовує сварки, псує майно, застосовує щодо позивача фізичну силу, виганяє з дому, погрожує, принижує та нецензурно лається. Відповідач не бере жодної участі в утриманні майна. Таким чином, всі викладені нею факти та обставини свідчать, що відповідач не поважає правил співжиття, робить для позивача неможливим проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, численні звернення до працівників поліції не виправили поведінку відповідача щодо неї, що стало причиною звернення до суду з даною позовною заявою.

В судове засідання позивач не з`явилася, однак з`явився її представник ОСОБА_1 , який заявлені позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, просив такі задоволити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини не явки суду не повідомлені. У підготовчому судовому засіданні відповідач підтвердив, що проживає в приміщенні літньої кухні за адресою: АДРЕСА_1 .

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 17.11.2015р. було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 16.09.1993р.

Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.02.2004р. 11/20 частки будинку за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22.09.1998р.

Згідно довідки № 38-12 від 08.03.2023р., виданої виконавчим комітетом Сокільницької сільської ради у житловому приміщені за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані : ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

ОСОБА_3 був зареєстрований з 31.12.1999р. за адресою: АДРЕСА_1 , дата зняття з реєстрації 07.03.2023р.

Як вбачається з постанови Пустомитівського районного суду Львівської області від 31.01.2019р. ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за те, що 20.01.2019р. ОСОБА_3 за місцем свого проживання вчинив сімейну сварку із своєю дружиною ОСОБА_2 під час якої ображав її нецензурними словами та погрожував їй фізичною розправою, чим спричинив психологічний тиск.

Щодо ОСОБА_3 було складені термінові заборонні приписи стосовно кривдника від 14.01.2020р. та від 28.11.2020р. стосовно постраждалої особи ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 несе витрати по оплаті комунальних платежів з утримання будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями квитанцій.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Отже, позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим у спірних правовідносинах права позивача, як власника квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (частина перша статті 383 ЦК України).

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).

У частинах першій, другій статті 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок -два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див., зокрема постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)).

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов 'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Спірне житло не відноситься до державного та громадського житлового фонду, форма власності на будинок - приватна спільна часткова.

В будинок за згодою позивача ОСОБА_2 вселився відповідач ОСОБА_3 , фактично проживає в літній кухні, що було визнано відповідачем у судовому засіданні.

Таким чином при розгляді справи встановлено, що відповідач ОСОБА_3 правомірно набув право користування спірним житлом, згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як колишній член сім`ї співвласниці домоволодіння ОСОБА_2 .

Однак позивачем не надано доказів того, що відповідач не являється співвласником будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Покликання представника позивача, що інша частина будинку належить сусідам, а не відповідачу доказами не підтверджена, також в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що співвласники житлового будинку здійснили поділ чи встановлювали порядок користування спірним нерухомим майном, та що літня кухня, в якій проживає відповідач при розподілі належить позивачці.

Окрім того, стороною позивача, не наведено достатніх доказів, що відповідач псує майно, або систематично порушує правила співжиття, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, оскільки події на які покликається позивач, а саме притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, мали місце в 2019 році, а термінові заборонні приписи винесені в 2020 році, тобто мали місце не на момент звернення до суду з позовом та розгляду справи, а чотири роки тому.

Також не підтверджено доказами, що відповідач був знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , за заявою позивача.

Відповідно до п.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода надання ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, при розгляді даної справи стороною позивача не представлено належних та допустимих доказів, які б доказували наявність фактів та умов, які мають бути доведені для обгрунтування підставності позовних вимог.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог, слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ,- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного суду через Пустомитівський районний суд Львівської області або безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Позивач : ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач : ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , останнє відоме місце реєстрації АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 17.06.2024 року.

СуддяН. Б. Добош