П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2024 року місто Київ

справа № 758/16421/21

провадження №22-ц/824/6187/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Прасковичем Іваном Михайловичем,

на рішення Подільського районного суду м.Києва від 30 січня 2023 року, ухвалене у складі судді Анохіна А.М.,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ФОП ОСОБА_2 заробітну плату за період з 1 листопада 2016 року по 31 січня 2019 року в сумі 90299 грн.; зобов`язати ФОП ОСОБА_2 виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На день подання позовної заяви середній заробіток складає 130284 грн.

Позов обґрунтовано тим, що наказом 01-10/2016 від 17 жовтня 2016 року позивача було прийнято на роботу на посаду бухгалтера до ФОП ОСОБА_2 з 1 листопада 2016 року за не основним місцем роботи.

З 1 листопада 2016 року по 31 січня 2019 року позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата в розмірі мінімальної заробітної плати згідно законодавства.

В період з 1 листопада 2016 року по 31 січня 2019 року, перебуваючи на посаді бухгалтера, позивач сумлінно виконував свої обов`язки, нарікань з боку відповідача не було.

На момент подання позовної заяви позивачу нарахована та невиплачена заробітна плата у розмірі 90299 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 30 січня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 90299 грн., середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 130284 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_2 адвокат Праскович І.М. подав апеляційну скаргу, в який просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи (внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також неправильного визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин). Суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про те, що між позивачем і відповідачем виникли трудові відносини. Такий висновок суперечить вимогам ст.ст.21 та 24 КЗпП України, у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на 17 жовтня 2016 року, та фактичним обставинам справи, оскільки трудові відносини між роботодавцем і працівником виникають на підставі трудового договору. Відповідач заперечує видання наказу про прийняття ОСОБА_1 на роботу. Факт видачі довіреності від 17 жовтня 2016 року позивачу на представництво інтересів також не підтверджує виникнення трудових відносин між позивачем та відповідачем.

Позивач не надав доказів покладання на нього будь-яких посадових обов`язків, оскільки до матеріалів справи не долучено жодного документу, підписаного відповідачем, щоб б підтверджував посадові обов`язки позивача як бухгалтера.

Витяг з Книги обліку доходів, який покладений в основу оспорюваного рішення, не відповідає вимогам щодо належності, допустимості та достовірності доказів, що встановлені ст.77-79 ЦПК України.

Судом першої інстанції також проігноровано той факт, що відповідач припинив діяльність як фізична особа- підприємець 29 липня 2019 року. В період з 2 січня 2020 року до 16 січня 2020 року, зі спливом майже 5 місяців після припинення діяльності відповідача як фізичної особи-підприємця, позивач без належних повноважень (оскілки довіреність втратила чинність), подав звітність до ДФС України, в якій зазначив себе «головним бухгалтером» та вказав нарахування йому заробітної плати у мінімальному розмірі за період з листопада 2016 року по січень 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м.Києва 30 січня 2023 року залишити без змін. У відзиві зазначає, що у позивача, через протиправну відмову відповідача укласти трудовий договір у письмовій формі, дійсно була обмежена кількість доказів. Проте, самим відповідачем з відзивом на позовну заяву приєднано до матеріалів справи велика кількість звітів до контролюючих органів ним створена, ним самим же і підписаних із застосуванням його власного електронного цифрового підпису. У тих звітах відповідач сам вказує про наявність наказу про прийняття на роботу позивача, до того ж у звітах вказує головним бухгалтером позивача.

В судове засідання ОСОБА_2 та його представник адвокат Праскович І.М. не з`явилися, про місце, день і час були повідомлені шляхом направлення судового повідомлення до електронного кабінету ОСОБА_2 та адвоката Прасковича І.М., причини своєї неявки останній суду не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у їх відсутність. Відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

ОСОБА_1 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, пояснивши, що тривалий час не звертався до суду з позовом, оскільки ОСОБА_2 обіцяв розрахуватися.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 1 листопада 2016 року по 31 січня 2019 року працював на посаді бухгалтера за не основним місцем роботи у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .

Звернення позивача до відповідача із заявою про нараховану та невиплачену заробітну плату залишено без відповіді.

Відповідач не заперечив факт не виплати позивачу заробітної плати та не підтвердив жодним доказом факт такої виплати.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач у день звільнення ОСОБА_1 заборговану заробітну плату останньому не виплатив; письмового повідомлення про суми нараховані та виплачені позивачу при звільненні відповідачем надано не було. Відповідно, оскільки відповідачем не проведено розрахунок при звільненні ОСОБА_1 , відповідач на підставі ст.117 КЗпП України зобов`язаний сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Погоджуючись з наведеним позивачем розміром середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції враховав, що відповідач не виплатив заробітну плату позивачеві за період з 1 листопада 2016 року по 31 січня 2019 року в сумі 90299 грн.; врахував сумлінну поведінку позивача під час досудового врегулювання спору (позивач 22 червня 2021 року звернувся до відповідача з письмовим запитом про виплату нарахованої та невиплаченої заробітної плати); недобросовісну поведінку відповідача щодо виплати не оспорюваної суми невиплаченої заробітної плати під час досудового врегулювання спору та вже під час судового розгляду; суттєвий індекс інфляції за період з листопада 2016 року до листопада 2021 року - місяць коли позивач звернувся до суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України та ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ст.95 КЗпП України мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові суму строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмірі підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважала, що зменшуючи розмір відшкодування визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно врахувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України.

Встановивши, що відповідач Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 не виплачував своєму працівникові ОСОБА_1 протягом всього часу роботи з 1 листопада 2016 року по 31 січня 2019 року заробітну плату та не розрахувався з ним при звільненні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 90299 грн.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків. Встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування..

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставинам не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Наявні в матеріалах справи документи, зокрема звіти до контролюючих органів, підписані із застосуванням власного електронного цифрового підпису відповідача, підтверджують факт трудових відносин між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який виконував обов`язки головного бухгалтера.

З реєстру застрахованих осіб містяться відомості про нарахування ОСОБА_1 у період з листопада 2016 року по січень 2019 року заробітної плати/доходу ОСОБА_2 (а.с.8 т.1).

Оригінал книги обліку доходів, ведення якого для фізичної особи-підприємця передбачено Податковим Кодексом України, був оглянутий судом в судовому засіданні. В книзі пронумеровано та прошнуровано 48 аркушів, міститься підпис заступника начальника ДПІ та печатка. Зі змісту записів в книзі обліку доходів вбачається, що записи виконувались ОСОБА_1 .

Доводи ОСОБА_2 в тій частині, що позивач у січні 2020 року з використанням виготовленого на ім`я відповідача електронного ключа подав звітність до ДФС України, в якій зазначив себе «головним бухгалтером» та вказав нараховану йому заробітну плату у мінімальному розмірі за період з листопада 2016 року по січень 2019 року, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки жодним чином належними та допустимими доказами не підтверджені. Доказів на підтвердження факту звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів останнім суду не надано.

Належних та допустимих доказів на підтвердження виплати ОСОБА_1 заробітної плати відповідачем, у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку, суду не надано.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості із заробітної плати.

Крім того, врахувавши розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати ОСОБА_1 при звільненні всіх належних сум; період затримки (прострочення) виплати заборгованості, майнові втрати позивача через не виплату йому заробітної плати; співмірність розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимога позивача щодо застосування фінансової відповідальності до відповідача є обґрунтованою.

Апеляційна скарга відповідача доводів щодо висновків суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не містить.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Прасковичем Іваном Михайловичем, залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 30 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 26 червня 2024 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М.Стрижус