ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2024 року м. Чернівці Справа № 727/749/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Факас А.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головне управління Державної казначейської служби України,

при розгляді справи за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , та Головного управління пенсійного фонду в Чернівецькій області на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 квітня 2024, ухваленого під головуванням судді Літвінової О.Г., дата виготовлення повного тексту рішення 18 квітня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органом державної влади.

Свої вимоги мотивував тим, що з 2002 року за станом здоров`я перебуває на пенсії згідно ЗУ №2262. Постановою КМУ №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорії осіб» позивачу було встановлена щомісячна додаткова соціальна виплата в розмірі 2000 грн з 01.07.2021 року, яку він отримав до 01.12.2021 року.

Надалі, ГУ ПФУ в Чернівецькі області з грудня 2021 року без будь-яких підстав припинило здійснювати позивачу відповідні нарахування.

Зазначені дії Пенсійного фонду в Чернівецькій області Чернівецьким окружним адміністративним судом визнані протиправними (справа 600/220/23-а). Суд своїм рішенням зобов`язав відповідача відновити з дати припинення нарахування щомісячної доплати в розмірі 2000 грн та здійснювати виплату пенсії без обмежень максимальним розміром.

Однак, ГУ ПФУ в Чернівецькій області відмовилося виконувати судове рішення і продовжував свою протиправну діяльність, чим спричинив позивачу майнову та моральну шкоду, а саме протягом 9 місяців з 17.04.2023 року по 05.01.2024 року не виконував рішення суду й не нараховував належних позивачу Провадження №22-ц/822/528/24

пенсійних та соціальних виплат, встановлених законодавством України.

27.10.2023 року позивач звернувся із скаргою до керівника ГУ ПФУ, на яку отримав відповідь, що судове рішення виконується в межах покладених судом зобов`язань.

Після вступу в законну суду рішення суду відповідач продовжував протиправні дії, які виразились у затягуванні пенсійних виплат, накопичення заборгованості, яку практично не можливо в подальшому отримати, чим спричинив позивачу матеріальну шкоду, а саме, останній був вимушений витрачати кошти на своє лікування за межами області, витрачати кошти на дорогу, крім того, він змушений був звернутись за правовою допомогою, а тому просив стягнути на свою користь майнової шкоди на загальну суму 356636,22 грн.

Крім майнової шкоди йому також було завдано моральних страждань, які полягали у порушенні його звичайного способу життя, неодноразових звернень до різних інстанцій, в тому числі і суду, моральної напруги, яку він оцінив 260 570 грн та просив суд стягнути з відповідачів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5 000 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ГУ ПФУ в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 5000 грн витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині відмовлених вимог ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, наводить обставини, викладені в самій позовні заяві, та зазначає, що оскаржуваним рішенням порушуються права позивача, суд першої інстанції проігнорував, що частина вимог про стягнення матеріальної шкоди пов`язується із втратами які поніс позивач внаслідок неправомірних дій відповідача, неправомірність яких доведена.

Вказує, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). ч. 1, 2 ст.22 ЦК України.

Звертає увагу на те, що матеріальні витрати позивача прямо пов`язанні із невиконанням відповідачем свого обов`язку як органу державної влади належним чином та своєчасно судове рішення, що набрало законної сили.

На підставі наведеного просить оскаржуване рішення в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В свою чергу, ГУ ПФУ в Чернівецькій області подало апеляційну скаргу, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди. У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Головне управління звертає увагу суду, що матеріали даної судової справи не містять належних доказів отримання Позивачем моральних страждань, що негативно вплинули б на його здоров`я або завдали душевних та моральних страждань, в тому числі, втрати нормальних життєвих зв`язків, зниження його авторитету серед колег та друзів, приниження честі та гідності, ділової репутації, або порушили його права та охоронювані законом інтереси.

Також, в матеріалах судової справи відсутні будь-які витяги з медичних карток або інші докази, які б підтверджували погіршення стану здоров`я позивача, його фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних на думку позивача, незаконними діями Головного управління.

Щодо витрат на правничу допомогу ГУ ПФУ в Чернівецькій області звертає увагу на те, що справа відноситься до незначної складності, спір носить немайновий характер, справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, тощо.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування таких.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову вказав, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходив, зокрема, з характеру страждань, які зазнав позивач, їх тривалості, а саме з 2019 року (час до якого нараховано заборгованість) по листопад 2023 року (час відкриття виконавчого провадження), також врахував вимушені зміни в життєвих стосунках, тому, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності дійшов висновку, що 5000 грн буде належною сатисфакцією понесених душевних страждань.

Відмовляючи в задоволенні решти вимог суд вказав, що позивачу призначено перерахунок пенсії і таким чином були відновлені його порушені права, однак ОСОБА_1 просить стягнути суму заборгованості в якості матеріальної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватись принципами рівності, поміркованості та справедливості. Розмір відшкодування шкоди має бути не більший, ніж достатнім для розумового задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Зазначені позиції викладено в постанові Верховного Суду України від 24.01.2018 року за №711/5994/15-ц.

Враховуючи ті обставини, що позивач фактично повторно просить стягнути суму заборгованості в якості завданої йому матеріальної шкоди, то позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають.

З таким висновком колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Позивачу призначено пенсію за вислугу років відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-ХІІ.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 30.09.2021 року у справі №600/2669/21-а, зокрема, зобов`язано ГУ ПФУ в Чернівецькій області здійснити з 01.12.2019 року перерахунок раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії, з урахуванням грошового забезпечення відповідно до довідки про розмір грошового забезпечення №33/46-33/4694 від 05.05.2021 та з урахуванням 80% розміру пенсії від розміру грошового забезпечення, як інваліду війни II групи. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області здійснити обчислення, нарахування та виплату ОСОБА_1 різницю в пенсійному забезпеченні за період з 01.12.2019 р. по день проведення перерахунку пенсії.

Відповідно до перерахунку пенсії основний розмір пенсії позивача обмежено максимальним розміром.

Відповідач листом повідомив позивача про відсутність підстав для виплати йому пенсії з 01.12.2019 року без обмеження її максимального розміру.

Позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити щомісячну доплату до пенсії в сумі 2000,00 грн згідно Постанови КМУ №713.

Відповідач листом повідомив позивача, що у зв`язку з проведенням перерахунку пенсії на виконання рішення суду, розмір пенсії зріс. Відтак, щомісячну доплату з 01.07.2021 року при перерахунку пенсії на виконання рішення суду переглянуто відповідно до вимог частини 1 пункту 1 постанови КМУ №713.

З матеріалів справи вбачається, що позивач із 01.07.2021 до моменту перерахунку пенсії на виконання рішення суду, отримував передбачену постановою КМУ №713 доплату до пенсії в розмірі 2000 грн.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 08.03.2023 року в справі №600/220/23-а було визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Чернівецькій області щодо відмови у поновленні виплати щомісячної доплати в розмірі 2000 грн, згідно із постановою КМУ від 14.07.2021 №713 «Про додатковий соціальних захист окремих категорій осіб». Зобов`язано ГУ ПФУ в Чернівецькій області відновити ОСОБА_1 з дати припинення - нарахування щомісячної доплати у розмірі 2000 грн, згідно із постановою КМУ від 14.07.2021 №713 «Про додатковий соціальних захист окремих категорій осіб». Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Чернівецькій області щодо обмеження максимального розміру пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2019 року. Зобов`язано ГУ ПФУ в Чернівецькій області здійснити виплату пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01.12.2019 року на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Чернівецькій області» № 33/46-33/4694 від 05.05.2021 року у розмірі 80 % сум грошового забезпечення, без обмеження максимального розміру пенсії, з урахуванням виплачених сум (т.1 а.с.14-17).

13.04.2023 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Чернівецькій області із заявою про виконання рішення суду, на яку отримав відповідь від 27.04.2023 року, що суми пенсії, донараховані на виконання судового рішення, що виплачуються за рахунок коштів, передбачених в державному бюджеті Пенсійному фонду на цю мету, обліковуються в автоматизованих системах обробки пенсійної документації та на їх підставі в автоматизованій базі даних у підсистемі «Реєстр судових рішень» інтегрованої комплексної інформаційної системи Пенсійного фонду України (а.с.18-19).

В подальшому, 15.12.2023 року позивач на своє звернення отримав відповідь, що зареєстровано наявності суми боргу за судовими рішеннями станом на 14.12.2023 року за період з 01.12.2019 року по 30.11.2021 року 185 975,99 грн та за період з 01.12.2019 року по 30.04.2023 року в сумі 137 819,62 грн (а.с.64-65).

Крім того, матеріали справи місять рахунки з медичних лабораторій, виписки із медичної картки, квитанції за послуги «Укрпошта», квитанції на купівлю ліків у аптеках, заправку пальним транспортного засобу, що також підтверджується випискою по картковому рахунку (т.1 а.с.21-38, 73-77, 87-114)

Що стосується доводів з приводу стягнення матеріальної шкоди, суд апеляційної інстанції вказує таке.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

За приписами статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.

За статтею 18 ЦПК України судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Право на справедливий суд, гарантоване особам у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, §63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, §40). У пілотному рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п.46) Європейський Суд з прав людини зазначив: «...що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання» (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), №8415/02, п.19, від 27.05.2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), №6725/03, п.43, від 31.05.2007 року). У п.54 суд звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Сокур проти України» (Sokur v.Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005 року, і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v .Ukraine), №1811/06, від 19.02.2009 року).

У випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу.

Згідно з приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачається, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Практика Європейського Суду з прав людини визнає не отримані за рішенням суду кошти саме порушенням Протоколу 1 («Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Відповідно до рекомендацій, викладених у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень» КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio!». Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно із ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування, незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ч.1 ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування, незалежно від вини цієї особи.

Норми статей 1173, 1174 ЦК України є спеціальними, і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності Держави за дії бездіяльності органів державної влади наявність вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про відшкодування шкоди.

Необхідною умовою для притягнення Держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди, є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. А суд має самостійно встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який є підставою для стягнення шкоди, оцінивши надані сторонами докази.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №920/715/17, провадження №12-199гс18.

Щодо доводів сторони позивача відносно незгоди з рішенням суду в оскаржуваній частині, то колегія суддів вважає за необхідне вказати таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлених обставин позивач просить стягнути з відповідачів (матеріальну шкоду у розмірі 358 136,22 грн), з яких: 323795,85 грн грошові кошти у вигляді заборгованості по пенсії, які йому присудженні згідно рішень адміністративного суду (рішення перебувають на виконанні); 14 407,09 грн витрати на лікування та обстеження; 2764,58 грн витрати на пальне; 168,70 грн витрати на поштову кореспонденцію та 15 500 грн витрати на правову допомогу.

Однак, що стосується стягнення заборгованості по пенсії, то такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки буде подвійним стягненням одного і того ж боргу, на що суд першої інстанції вірно звернув увагу та відмовив у їх задоволенні.

Крім того, вимоги щодо стягнення витрат на лікування та обстеження, на пальне, поштову кореспонденцію та на правову допомогу теж не підлягають до задоволення, виходячи з такого.

Згідно із частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме: 1) наявність протиправної поведінки; 2) факт понесення збитків; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини.

Жодних обґрунтувань, що саме стало підставою для проходження лікування та обстеження, купівлі ліків і понесення витрат на пальне позовна заява не містить, як і не містить доказів того, що саме через неповне виконання рішень суду позивачу створені умови, за яких він вимушений був лікуватися, тощо.

Крім того, доводи позивача з приводу звернення за правовою допомогою до адвоката та отримання послуг на 15 500 грн і їх стягнення в рамках цього спору є безпідставними, оскільки такі послуги згідно договору №1 від 19.06.2023 року були надані адвокатом в рамках звернення та розгляду справ в адміністративному судочинстві та повинні були бути заявлені як судові витрати під час вирішення спору відповідно до вимог Кодекс адміністративного судочинства України.

А тому рішення суду у відповідній частині щодо відмови у стягненні матеріальної шкоди є законним та обґрунтованим.

Не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів відмови в задоволенні вимог щодо стягнення витрат на лікування та обстеження, на пальне, поштову кореспонденцію та на правову допомогу не є підставою для його скасування.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу позивача, що в адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Зазначені висновки Суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеною в ухвалах від 26 січня 2021 у справі №611/26/17 та від 12 липня 2022 року у справі №754/12702/14-а.

Статтею 382 КАС України встановлено спосіб здійснення судового контролю за виконанням судового рішення. Зокрема, відповідно до частин першої, другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, що стаття 382 КАС України надає право суду, який ухвалив відповідне судове рішення, з метою забезпечення його належного виконання, застосовувати інститут судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання такого судового рішення у строк, встановлений судом, розгляду поданого звіту про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

Для застосування наведених процесуальних заходів повинні існувати відповідні правові підстави. Зокрема, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати до суду звіт про виконання судового рішення у порядку статті 382 КАС України може слугувати наявність у суду об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю судове рішення залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №0640/3719/18 та від 11 червня 2020 року у справі №640/13988/19.

Що стосується доводів апеляційної скарги ГУ ПФУ в Чернівецькій області з приводу часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, то колегія суддів наводить наступне.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2, ч.3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Верховний Суд у своїх постановах від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17 та від 27.11.2019 року у справі №750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

Обґрунтовуючи наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що факт неправомірних дій та бездіяльності відповідача встановлено судовими рішеннями у справі, а також на невиконання судових рішень, що завдало йому моральних страждань.

Доводи ОСОБА_1 про завдання йому моральної шкоди протиправними діями та бездіяльністю ГУ ПФУ в Чернівецькій області, що встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, та його невиконанням знайшли своє підтвердження в ході розгляду цієї справи, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Посилання в апеляційній скарзі Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди, недоведеності причинного зв`язку між неналежним (на думку позивача) контролем за виконанням судових рішень та настанням тих негативних наслідків, про які вказує позивач, не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності часткового задоволення вимог заявленого позову, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення. Наявність, моральної шкоди є доведеною, оскільки невиконання рішення суду та вчинення подальших дій для примусового його виконання спричинили позивачу моральну шкоду.

У справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) (п.26) Європейський Суд з прав людини зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №750/1591/18-ц, провадження №14-261цс19, зазначила, що Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі Шмалько проти України (заява №60750/00, пункт 44, від 20.07.2004 року) зауважив, що держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення Європейського Суду з прав людини від 26.04.2005 року у справі «Сокур проти України», заява №29439/02, та від 19.02.2009 року у справі «Крищук проти України», заява №1811/06).

Гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених ЗУ «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлені ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Статтею 2 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

За даних обставин, не заслуговують на увагу та є необґрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що невиконання судового рішення за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів, не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

Таким чином, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди.

ГУ ПФУ в Чернігівській області не надано доказів, які підтверджують відсутність його вини у завданні такої шкоди, а тому шкода, завдана таким органом внаслідок його неправомірних дій повинна бути відшкодована за рахунок Державного бюджету України. Вказане відповідає дії презумпції заподіяння позивачці моральної шкоди через порушення принципу належного врядування.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 10 лютого 2021 року у справі №761/24143/19 та від 8 грудня 2022 року у справі №370/2383/20.

З приводу доводів апеляційної скарги ГУ ПФУ в Чернівецькій області відносно вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу, то суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Так, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

У Постанові Верховного Суду від 16.04.2020 року по справі №727/4597/19 колегією суддів зроблено висновки, що профільний закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату, а оскільки адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність до них не можуть бути застосовані положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року №148 оскільки останні не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку та не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

Варто також зауважити, що витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що 19.06.2023 року між ОСОБА_1 та адвокатом Лодигою М.Т. було укладено Договір №1 про надання правничої допомоги, згідно умов якого клієнт доручає, а адвокат на умовах та в обсязі, передбаченому договором, приймає на себе обов`язки щодо надання правової допомоги та юридично-консультаційні послуги (т.1 а.с.78-79).

19.02.2024 року стороною позивача подано до суду клопотання з проханням долучити до матеріалів справи акт №5 про надання послуг від №02.02.2024 року, згідно якого позивачу надано послуги: юридична консультація, дослідження та аналіз документів вартістю 3000 грн та складення позовної заяви вартістю 9000 грн (т.1 а.с.142-143).

Суд зауважує, що особа має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Так, у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2021 року по справі №520/9115/19 викладено правову позицію, згідно якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірними.

У постанові Верховного Суду від 04 червня 2021 року по справі №380/887/20 зазначено, що судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В той же час, суд апеляційної уваги звертає увагу, що надані послуги щодо аналізу документів по справі та їх дослідження не є заявами по суті справи і вчинення (виконання) яких не вимагається судом, а тому згідно з процесуальним законом, не є обов`язковими для відшкодування у кожному без винятку випадку.

Аналогічний за змістом висновок викладено в окремій думці Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року , справа №910/12876/19

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N19336/04) від 23 січня 2014 року наголошено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Таким чином, оцінюючи характер правової допомоги у цій справі щодо змісту виконаних робіт, витраченому адвокатом часу, обсягу наданих послуг та значенню справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення розміру витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн, які відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору та доведеними.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону.

Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

За наведених обставин апеляційні скарги слід залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , та Головного управління пенсійного фонду в Чернівецькій області залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк