ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5605/24 Справа № 214/4530/21 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А.В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року м.Кривий Ріг

справа № 214/4530/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач Акціонерне товариства «Райффайзен Банк»

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07 березня 2024 року, яке постановлено суддею Ткаченко А.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 18 березня 2024 року,

УСТАНОВИВ:

В червні 2021 року АТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк», звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, який в ході розгляду справи було уточнено.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 24 січня 2024 року до участі у справі залучено правонаступників відповідача ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Позовна заява мотивована тим, що 06 травня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено генеральну кредитну угоду № МО 14/03 -03/222 на суму 71 600,00 доларів США строком на 180 місяців.

На підставі вказаної угоди між сторонами було укладено: кредитний договір № МО 14/03-03/258 від 27 травня 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в сумі 47 600 доларів США; кредитний договір № М014/03-03/259 від 27 травня 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в сумі 24 000 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за генеральною кредитною угодою № М014/03-03/222 від 06 травня 2008 року, 23 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № М014/03-03/222/2, предметом якого є нерухоме майно: 3-кімнатна квартира на 5 поверсі 5-поверхового будинку загальною площею 61,5 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить 2/3 частки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , 1/9 частка ОСОБА_1 та 2/9 частки ОСОБА_4

06 червня 2016 року рішенням суду у справі № 214/7157/15-ц задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за генеральною кредитною угодою № МО14/03-03/222 від 06 травня 2008 року в загальному розмірі 2 784 399 грн, що за курсом НБУ станом на день винесення рішення 06 червня 2016 року (1 долар США = 25 грн) складав 111 375,96 доларів США, в тому числі: заборгованість по кредитному договору № М014/03-03/259 від 27 травня 2008 року у сумі 33 507,18 доларів США.

На підставі ст. 625 ЦК України та постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, банком зроблено розрахунок сума боргу, визначена судовим рішенням від 06червня 2016 року у розмірі 111 375,96 доларів США та за період з 10 січня 2019 року по 10 січня 2022 року сума процентів за користування грошовими коштами становить 10 032,84 доларів США. (том 1 а.с. 164-165).

На підставі наведеного вище позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за генеральною кредитною угодою № М014/03-03/222 від 06 травня 2008 року в сумі 162 176,16 доларів США та в сумі 10 032,84 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано, обставини, що свідчать про переривання перебігу позовної давності, оскільки позичальником ОСОБА_1 вчинені дії, що свідчать про визнання нею свого боргу.

Так, 06 червня 2016 року ОСОБА_1 були здійснені часткові сплати в рахунок погашення кредитної заборгованості. Крім того в грудні 2019 року ОСОБА_1 зверталась до суду з заявою про відстрочення виконання судового рішення від 06 червня 2016 року у справі № 214/7157/15-ц.

Зауважує на тому, що чинне законодавство на містить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, тому це питання віднесено виключно до компетенції суду, тому вважає, що внаслідок постановлення судом ухвали про відстрочення виконання рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, апелянт об`єктивно мав право розраховувати та розраховував що це рішення буде виконано останньою не вдаючись до заходів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також зауважує на тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України за період з 10 січня 2019 року по 10 січня 2022 року на суму 10 032,84 доларів США, у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності, оскільки, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника АТ «Райффайзен Банк» - Олексюк М.М., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, 06 травня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 , було укладено генеральну кредитну угоду №МО 14/03 -03/222 на суму 71 600 доларів США строком на 180 місяців.

На підставі вказаної угоди між сторонами було укладено: кредитний договір №МО 14/03-03/258 від 27 травня 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в сумі 47 600 доларів США; кредитний договір № М014/03-03/259 від 27 травня 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в сумі 24 000 доларів США.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за генеральною кредитною угодою № М014/03-03/222 від 06 травня 2008 року, 23 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № М014/03-03/222/2, предметом якого є нерухоме майно: 3-кімнатна квартира на 5 поверсі 5-поверхового будинку загальною площею 61,5 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить 2/3 частки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , 1/9 частка ОСОБА_1 та 2/9 частки ОСОБА_4 .

Судом першої інстанції при огляді у судовому засіданні матеріалів цивільної справи № 214/7157/15-ц встановлено, що банк звертався із досудовою вимогою від 11 липня 2013 року № 11403-01430 про дострокове виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором. Згідно з цією вимогою на підставі пункту 1.9 кредитного договору банк вимагав достроково повернути весь борг, включно із залишком за кредитом, у межах 30 календарних днів з дати її отримання. Попередив позичальника, що у разі невиконання вимоги настануть юридичні наслідки у вигляді відшкодування збитків, звернення стягнення на майно, кошти та всі активи.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, однак не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні позовних вимог позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України, з огляду на наступне.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частини перша та третя статті 1054 ЦК України).

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 ЦК України).

Іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом (абзац четвертий статті 1 Закону № 898-IV).

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону № 898-IV). Аналогічне правило передбачене у частині другій статті 590 ЦК України.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону № 898-IV).

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частини перша та друга статті 35 Закону № 898-IV).

Звертаючись із вказаним позовом, позивач зазначав про існування заборгованості за зобов`язанням у розмірі 111 375,96 дол США, яка складається з заборгованості по кредитному договору № М014/03-03/258 від 27 травня 2008 року в розмірі 77 868,78 доларів США та заборгованості по кредитному договору № М014/03-03/259 від 27 травня 2008 року в розмірі 33 507,18 доларів США, що загалом у гривневому становить 2 784 399 грн.

Крім того позивачем, відповідно до ст. 625 ЦК України, нараховано 3 % річних у зв`язку з невиконанням відповідачами грошового зобов`язання, розмір яких становить 10 0384 доларів США.

Вирішуючи справу про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен визначити загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»).

Частина перша статті 598 ЦК України визначає, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Матеріалами справи встановлено, що позивач звернувся до позичальника із досудовою вимогою від 11 липня 2013 року (а.с.26-27 дослідженої судом першої інстанції справи № 214/7157/15-ц). Згідно з цією вимогою просив позичальника достроково протягом 30 днів повернути всю суму кредиту та нараховані проценти за користування ним, а також звернув увагу на наслідки у вигляді відшкодування збитків, звернення стягнення на майно, кошти та всі активи у разі невиконання зобов`язань.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року у справі № 214/7157/15-ц, позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість в сумі 2 784 399 грн, що за курсом НБУ станом на день винесення рішення 06 червня 2016 року (1 долар США = 25,00 грн.), складає 111 375,96 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Позичальник і відповідачі добровільно заборгованість за кредитним договором не погасили.

Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством (див постанови від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (пункт 8.6), від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 (пункт 40)).

За змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону № 898-IV реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону № 898-IV. Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (пункт 41), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 40), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 38)).

За змістом частини другої статті 35 Закону № 898-IV визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону № 898-IV) незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону № 898-IV), якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону № 898-IV, не погодили, а передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону № 898-IV (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 63), від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (пункт 36)).

Сторони у договорі іпотеки погодили такий позасудовий спосіб захисту прав іпотекодержателя як продаж ним предмета іпотеки будь-які особі від свого імені згідно зі статтею 38 Закону № 898-IV. Велика Палата Верховного Суду раніше виснувала, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку») на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (пункт 45), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 35)).

Позивач обрав захист не шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку, а у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за рішенням суду, тобто ним обрано належний спосіб захисту.

Стороною відповідача не оспорюється факт невиконання рішення суду від 06.06.2016 та не спростовано зроблений позивачем розрахунок заборгованості 3% річних за ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) дійшла висновку про те, що вирішуючи виключну правову проблему, пов`язану із застосуванням позовної давності до основної та додаткової вимог, вважала, що переривання позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд. Суди попередніх інстанцій у справі № 755/13805/16-ц встановили, що після надіслання позичальнику заяви про дострокове виконання зобов`язання на підставі пункту 1.9 кредитного договору термін виконання зобов`язання слід вважати таким, що настав. 20 травня 2010 року (тридцять перший день після отримання позичальником вимоги банку від 19 квітня 2010 року № 22-2/354469 про дострокове виконання упродовж 30 днів зобов`язання за кредитним договором) у позивача як правонаступника банку виникло право звертатися до суду для уможливлення виконання основного зобов`язання. Позивач, як встановив суд у рішенні від 11 вересня 2014 року у справі № 755/27827/13-ц, 3 листопада 2014 року звернувся з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак ухвалене судом рішення про часткове задоволення позову позичальник не виконав, а виконавчий лист повернутий кредитору без виконання через відсутність у боржника майна та коштів. А до відповідачки як іпотекодавиці позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише 9 вересня 2016 року.

Велика Палата Верхового Суду у справі № 755/13805/16-ц звернула увагу на висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 8 вересня 2021 року у справі № 750/10899/19, про те, що переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває її перебігу за іншим зобов`язанням, зокрема забезпечувальним:

У тій справі банк звернувся з позовом до іпотекодавця, в якому просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на квартиру, що належить відповідачу, встановивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час вчинення виконавчих дій.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 8 вересня 2021 року залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову через сплив позовної давності. Мотивував тим, що банк, звернувшись 25 травня 2015 року до позичальника з письмовою вимогою про дострокове повернення кредиту, скористався правом на дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, чим змінив строк виконання зобов`язання. Починаючи з 28 червня 2015 року (тридцять другий день після отримання позичальником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі), банк мав право звернутися з вимогою до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте звернувся до суду з такою вимогою лише у вересні 2019 року, тобто з пропуском позовної давності. Стаття 264 ЦК України пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебігу позовної давності за іншим зобов`язанням, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчинення позичальником дій, що підтверджують визнання ним боргу за основним зобов`язанням, не перериває позовну давність за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, бо вимоги про стягнення боргу та про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними (основною та додатковою); закон не передбачає застосування до додаткової вимоги наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою.

Аналогічний висновок за подібних спірних правовідносин зробили Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 14 вересня 2022 року у справі № 522/13957/18, від 18 жовтня 2022 року у справі № 750/11071/20, від 25 жовтня 2022 року у справі № 686/25261/19, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 лютого 2022 року у справі № 686/15301/15-ц, від 22 лютого 2022 року у справі № 755/5440/18, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 911/1850/18. З огляду на вказане для забезпечення єдності судової практики щодо застосування позовної давності до основної та додаткової вимог слід відступити від протилежного висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 423/1642/15-ц (про те, що подання позову про звернення стягнення на предмет іпотеки перериває позовну давність за вимогою про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням).

Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) підтримала висновок, згідно з яким слід розмежовувати вимоги про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Переривання загальної позовної давності за вимогою про стягнення боргу за основним зобов`язанням не перериває перебігу загальної позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки і навпаки (близький за змістом висновок див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 442/7773/17, від 28 вересня 2022 року у справі № 754/16764/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 201/15310/16, від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19, від 19 жовтня 2022 року у справі № 712/19272/12, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 205/2480/19, від 2 листопада 2022 року у справі № 344/19567/19, від 1 лютого 2023 року у справі № 522/9497/14-ц).

На підставі наведеного вище, враховуючи що відповідачка ОСОБА_1 заявила про сплив позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, враховуючи, що пред`явлення позивачем у 2015 році позову до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором не перервало позовну давність за вимогою до відповідачки про звернення стягнення на предмет іпотеки, перебіг якої розпочався на тридцять перший день після отримання позичальником вимоги банку від 11 липня 2013 року про дострокове виконання упродовж 30 днів зобов`язання за кредитним договором, що міститься у матеріалах справи № 214/7157/15-ц, оглянутій судом першої інстанції в судовому засіданні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, в їх сукупності, зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного його тлумачення, що не може бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог позивача до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України, оскільки в даному випадку у позивача наявне відповідне право нарахування штрафних санкцій на підставі ст. 625 ЦК України в межах строків позовної давності, однак за рахунок вказаних штрафних санкцій не може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки.

З огляду на це та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржуване рішення суду належить змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» - задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07 березня 2024 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України, виклавши їх у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 червня 2024 року.

Головуючий:

Судді: