Київський районний суд м. Полтави
Справа № 644/9857/19
Провадження №2/552/95/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

30.05.2024 Київський районний суд м.Полтави в складі :

головуючого - судді Самсонової О.А.,

секретар судового засідання - Лебедєва Х.В.,

учасники справи та їхні представники:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Царьов Роман Валерійович,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Кузьміна Світлана Валеріївна,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кізляк Ганна Іванівна,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Орджонікідзевського районного суду м.Харкова з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування.

В позовній заяві та доповненій позовній заяві посилалась на те, що вона, ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 з серпня 2006 року по 28 червня 2019 року проживали однією сім`єю як чоловік та дружина, але без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина.

У встановлений законом строк ОСОБА_4 звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Спадкоємцями, які прийняли спадщину після ОСОБА_5 є позивач ОСОБА_4 , та відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Позивач ОСОБА_4 та спадкодавець ОСОБА_5 тривалий час, більше п`яти років до відкриття спадщини, мешкали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав та обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Тривалий час перед смертю ОСОБА_5 перебував в безпорадному стані, оскільки через похилий вік та тяжку хворобу не мав можливості доглядати сам за собою, у зв`язку з чим потребував постійної сторонньої допомоги та опіки позивача.

Його племінник ОСОБА_2 ухилявся від надання допомоги спадкодавцю.

ОСОБА_1 одна опікувалася, матеріально забезпечувала та надавала іншу необхідну допомогу ОСОБА_5 , у зв`язку з чим має право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, тобто разом із спадкоємцем другої черги - ОСОБА_2 .

Відповідачі весь час ухилялися від надання допомоги своєму дядькові та вітчиму ОСОБА_5 , який через похилий вік та тяжке захворювання був непрацездатним, через численні хвороби потребував матеріальної допомоги, не мав достань коштів на ліки та догляд з квартирою, перебував в безпорадному стані. ОСОБА_5 звертався до відповідача з проханням про надання допомоги, але відповідач не допомагав йому, жодного разу не провідував в лікарні, не приймав участі в організації поховання та у витратах на похованні.

Тому позивач просила суд встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без реєстрації шлюбу у період з серпня 2006 року по 28 червня 2019 року.

Також просила усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , усунути ОСОБА_3 від права на спадкування. Надати ОСОБА_1 право на спадкування після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із спадкоємцями другої черги, зокрема ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 січня 2020 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу вирішено розглядати у загальному позовному провадженні.

Розпорядженням голови Верховного Суду від 14 березня 2022 року №7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність судових справ окремих судів Донецької, Запорізької та Харківської областей.

Відповідно до даного Розпорядження справи, які перебували в провадженні Ленінського районного суду м. Харкова та Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, підсудні Київському районному суду м. Полтави.

Справа №644/9857/19 також передана на розгляд до Київського районного суду м.Полтави.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави від 24 березня 2024 року справу прийнято до провадження Київського районного суду м.Полтави.

Відповідач ОСОБА_2 надав відзив на позов, у якому проти позовних вимог заперечив.

Зазначив, що він є племінником ОСОБА_5 . Він визнає, що позивач ОСОБА_1 дійсно проживала з ОСОБА_5 , але не з серпня 2006 року, а останні чотири роки. Їх відносини в цілому тривали близько десяти років, але переїхала вона до нього зі своїми речами лише у 2015 році.

ОСОБА_3 є «прийомним сином» ОСОБА_5 від шлюбу, у якому померла його дружина.

Насправді утриманням ОСОБА_5 займався ОСОБА_3 а не ОСОБА_1 . Він допомагав йому фінансово, робив коштовні подарунки (телефони, техніку).

Навесні 2019 року, дізнавшись про свою невиліковну хворобу, ОСОБА_5 повідомив рідним про наявність заповіту від 2006 року щодо свого майна.

Позивач також була обізнана про наявність заповіту.

Відповідач ніколи не відмовляв ОСОБА_5 у допомозі.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету, не вирішували спільно побутових проблем. Докази іншого в матеріалах справи відсутні.

Згідно ст. 1264 ЦК України у четверту чергу мають право на спадкування за законом особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Але вказана норма не підлягає застосуванню, оскільки позивач співмешкала із ОСОБА_5 тільки чотири роки.

Доводи позивача щодо ухилення спадкоємців від надання допомоги спадкодавцю доказами у справі не підтверджені

Крім того, ч. 3 ст. 1224 ЦК України не може бути застосована, оскільки вона стосується спадкоємців за законом, а ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом.

ОСОБА_6 не надано доказів того, що спадкодавець перебував в безпорадному стані, його неспроможності тривалий час самостійно забезпечувати свої життєві потреби.

Підстави для зміни черговості спадкування також відсутні. Оскілки спадкування відбувається за заповітом, а не за законом.

Тому відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (т. 1 а.с. 75-77).

Інші заяви по суті справи суду не подавалися.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Царьов Р.В. позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кузьміна С.В. в судовому засіданні проти позову заперечила. В його задоволенні просила відмовити.

Позивач ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кізляк Г.І. в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи.

Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст. 223 ЦПК України для відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились.

Заслухавши представника позивача та представника відповідача, показання свідків, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 01 липня 2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (т. 1 а.с.12).

Після його смерті відкрилася спадщина.

ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кізляк Г.І. з заявою, у якій зазначила, що приймає спадщину після смерті ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 7).

Також з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Кізляк Г.І. звернулись ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 5, 6).

Як встановлено судом, ОСОБА_7 залишив заповіт, посвідчений 26 травня 2006 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Середенко Н.В. за рестр. №712 (т. 2 а.с. 4).

Згідно вказаного заповіту ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження:

призначив ОСОБА_3 спадкоємцем всього його майна, де б таке не було та з чого б воно не складалось, та взагалі всього того, що йому належатиме на день смерті, та того, на що він матиме право за законом,

призначив ОСОБА_8 спадкоємцем належної йому квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а якщо він помре раніше або не прийме спадщину, на зазначену вище квартиру він призначив спадкоємцями його дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_9 рівними частками кожному за тими ж умовами.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України с падкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Як передбачено частиною 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Таким чином, оскільки ОСОБА_5 залишив заповіт, спадкоємці за заповітом спадщину прийняли, звернувшись до нотаріуса у встановлений законом строк з заявами про прийняття спадщини, то право на спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 мають особи, визначені у заповіті.

Позивач ОСОБА_1 в заповіті ОСОБА_5 не зазначена. Тому права на спадкування після його смерті вона не отримала.

Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Оскільки ОСОБА_5 залишив заповіт, який на час розгляду справи не визнаний недійсним, спадкоємці за заповітом спадщину прийняли, згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України спадкоємці за законом не отримали права на спадкування.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про усунення відповідачів від права на спадкування, позивач посилалась на абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України, яка передбачає, що не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Крім того, згідно ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Як вже встановлено судом, спадкування після смерті ОСОБА_5 відбувається за заповітом, а не за законом.

Тому до правовідносин, що склалися між сторонами у зв`язку зі спадкуванням після смерті ОСОБА_5 , ч. 3 ст. 1224 ЦК України та ч. 5 ст. 1224 ЦК України не застосовуються.

Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Тобто заповідач може призначити спадкоємцем будь-яку особу, незалежно від наявності у неї обов`язку утримувати спадкодавця.

Крім того, суд бере до уваги, що наявними у справі доказами підтверджується, що ОСОБА_5 тривалий час хворів на тяжку хворобу.

Проте доказів того, що він перебував у безпорадному стані, позивач до матеріалі справи не надала.

На підставі викладеного не підлягають задоволенню позовні вимоги про усунення відповідачів від права на спадкування, в тому числі від права на спадкування за законом.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

За приписами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 зазначила, що проживала з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 2006 року до дня його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлення цього факту їй необхідно для набуття права на спадкування на підставі ст. 1264 ЦК України.

Проте, як вже встановлено судом, спадкування після смерті ОСОБА_5 відбувається за заповітом.

Тому встановлення факту проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем однією сім`єю не потягне для неї жодних юридичних наслідків.

Оскільки спадкування відбувається за заповітом, позивач не отримає права на спадкування за законом згідно ст. 1264 ЦК України.

Не підлягають встановленню в судовому порядку факти, від яких не залежить виникнення, припинення або зміна правовідносин.

Крім того, суд бере до уваги, що факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем позивач доводила показаннями свідків та доказами спільного відпочинку зі спадкодавцем.

Як роз`яснив Верховний Суд у Постанові від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, провадження № 61-13801св21, встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі №524/10054/16.

В контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно усталеної судової практики самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12 грудня 2019 року по справі №466/3769/16-ц).

Проте, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були зареєстровані за різними адресами.

Актом обстеження про спільне проживання від 30 липня 2019 року підтверджується, що за адресою: АДРЕСА_2 проживали дві особи - ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , проте даний акт не містить будь-якої інформації щодо спального побуту, взаємних прав та обов`язків вказаних осіб, спільного бюджету, тощо (т. 1 а.с. 19).

Довіреність ОСОБА_1 від 27 травня 2013 року, видана ОСОБА_5 , також не є доказом проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 однією сім`єю, оскільки цією довіреністю ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_5 на представлення її інтересів, а не інтересів сім`ї (т. 1 а.с. 23).

Декларація ОСОБА_1 про вибір лікаря від 21 вересня 2018 року містить адресу позивача: АДРЕСА_2 , а також про її довірену особу - ОСОБА_5 .

Проте, дана декларація укладена менш ніж за рік до смерті ОСОБА_5 , а тому не підтверджує факту їх спільного проживання більше п`яти років.

Факт наявності у ОСОБА_1 спільного бюджету з ОСОБА_5 дослідженими у справі доказами не підтверджується.

Фактично факт проживання зі спадкодавцем однією сім`єю позивач доказувала показаннями свідків, її показаннями в якості свідка та доказами спільного відпочинку, що не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

На підставі викладеного та зважаючи, що встановлення факту проживання з ОСОБА_5 не потягне для ОСОБА_1 виникнення, зміни або припинення правовідносин, в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем також необхідно відмовити.

Крім того, як вже встановлено судом, оскільки спадкування після ОСОБА_5 відбувається за заповітом, безпідставними є і позовні вимоги про зміну черговості спадкування та надання ОСОБА_1 права спадкувати разом зі спадкоємцями другої черги, які через наявність заповіту не закликаються до спадкування.

Таким чином в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити в повному обсязі.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.259, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, усунення від права на спадкування та зміну черговості одержання права на спадкування - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7750 грн. на відшкодування понесених судових витрат з оплати професійної правничої допомоги.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , проживаюча: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ,

відповідач - ОСОБА_2 , проживаючий: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ,

відповідач - ОСОБА_3 , проживаючий: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кізляк Ганна Іванівна, адреса: м.Харків, майдан Конституції, 1.

Повний текст рішення виготовлено 07.06.2024 року.

Головуючий О.А.Самсонова