Справа № 148/2598/15-ц
Провадження № 22-ц/801/1301/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 рокуСправа № 148/2598/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Ковальчука О. В., Шемети Т. М.

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ,

боржник: ОСОБА_2 ,

заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Техніка і технології»

розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку на пред`явлення його до виконання у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техніка і технології» до ОСОБА_2 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 травня 2024 року, постановлену місцевим судом під головуванням судді Ковганича С. В.,

встановив:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку на пред`явлення його до примусового виконання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 квітня 2024 року у справі №148/667/24 було замінено стягувача ТОВ «Техніка і технології» на його правонаступника - ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 у виконавчому листі, виданому 13 лютого 2017 року Тульчинським районним судом Вінницької області у справі №148/2598/15-ц та відмовлено у видачі дубліката виконавчого документа.

Користуючись своїм правом ОСОБА_1 повторно подав заяву про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку на пред`явлення його до виконання, у якій вказав, що відповідно до постанови Господарського суду Харківської області від 21 квітня 2021 року у справі №922/1023/21 ТОВ «Техніка і технології» було визнано банкрутом. Як зазначає заявник, із наведений у цій постанові обставин вбачається, що саме недобросовісні дії уповноважених осіб ТОВ «Техніка і технології» призвели до банкрутства підприємства. Вважає, що втрата виконавчого листа та не пред`явлення його до виконання у належні строки є виною уповноважених осіб ТОВ «Техніка і технології», які вчинили неправомірні дії щодо діяльності товариства.

Оригінал виконавчого листа на вимогу ліквідатора не був наданий посадовими особами ТОВ «Техніка і технології», не віднайдений ліквідатором, відомостей щодо його знаходження, надсилання/пересилання не залишилося, тому пред`явити до виконання даний документ було неможливо, відтак існує обґрунтована необхідність поновити строк на пред`явлення виконавчого документа та видати його дублікат.

У зв`язку з даними обставинами стягувач просить поновити строк на пред`явлення до примусового виконання виконавчого листа у справі №148/2598/15-ц, виданого 13 лютого 2017 року та видати його дублікат .

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 травня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку на пред`явлення.

Не погоджуючись із такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржує її в апеляційному порядку, просить ухвалу скасувати та задовольнити його заяву. Скаржник вважає оскаржувану ухвалу винесеною за неналежної оцінки фактичних обставин справи, внаслідок помилкових висновків суду першої інстанції. Виділяючи окремі висновки суду першої інстанції, викладені у мотивувальній частині ухвали, на обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначає, що заява про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для його пред`явлення мотивована наявністю неправомірних дій керівництва щодо доведення стягувача до банкрутства, що встановлено ухвалою Господарського суду Харківської області від 06 квітня 2021 року. Відтак, втрата виконавчого листа та не пред`явлення його до виконання у належні строки є виною уповноважених осіб ТОВ «Техніка і технології». Судовим рішенням визначено, що придбані скаржником права вимоги є активом, який можна продати з метою задоволення вимог кредиторів та з метою завершення процедури банкрутства. Тобто, у даному випадку кредитор, який викупив право вимоги, залишається ошуканим з боку держави, адже вважає, що рішенням господарського суду йому дозволено пред`являти право вимоги до боржника, а суд першої інстанції у повній мірі перешкоджає здійсненню даних прав. Враховуючи, що закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа закінчився до порушення провадження по банкрутству, то вини арбітражного керуючого у несвоєчасному зверненні до суду за видачею дублікату виконавчого документа немає. ОСОБА_1 як покупець активів мав справедливі очікування, що наявність ухвали господарського суду про затвердження переліку активів та умов продажу є належною підставою для поновлення строків пред`явлення виконавчого листа до виконання. Також вказує, що наявність процедури банкрутства визнано Великою Палатою Верховного Суду поважною причиною для відступу від загальних норм права, виключно для задоволення інтересів кредиторів.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судова ухвала цілком відповідає зазначеним вимогам.

Судом установлено, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 21 грудня 2016 року у справі №148/2598/15-ц (провадження №22-ц/772/3728/2016) рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 січня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення. Позовні вимоги ТОВ «Техніка і технології» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Техніка і технології» заборгованість за договором купівлі-продажу від 25 грудня 2014 року в розмірі 98000,00 грн, 3 % річних - 2400,33 грн, втрати від інфляції - 34459,50 грн, а також понесені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 4247,27 грн.

На підставі даного рішення 13 лютого 2017 року Тульчинським районним судом Вінницької області було видано виконавчий лист від 21 грудня 2016 року, про що свідчить його копія, долучена до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 01 квітня 2024 року у справі 148/667/24 (провадження №6/148/18/24), яка набрала законної сили 17 квітня 2024 року, заяву ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому документі, видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа задоволено частково. Замінено стягувача ТОВ «Техніка і технології» на його правонаступника - ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 у виконавчому листі, виданому 13 лютого 2017 року Тульчинським районним судом Вінницької області у справі №148/2598/15-ц. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа відмовлено.

Вищевказаною ухвалою суду було встановлено, що строк пред`явлення виконавчого листа, виданого 13 лютого 2017 року по справі №148/2598/15-ц відносно боржника ОСОБА_2 , закінчився 21 грудня 2019 року, тобто ще за довго до відступлення права вимоги від первісного стягувача до заявника, яке відбулося лише 16 лютого 2024 року. Зазначені заявником причини суд вважав суб`єктивними та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки з часу видачі виконавчого листа первісний стягувач мав достатньо часу для того, щоб у визначений законом строк звернутись до відповідного відділу ДВС з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа.

Навівши нові обґрунтування поважності причин пропуску пред`явлення виконавчого листа до виконання стягувач ОСОБА_1 повторно звернувся до суду із заявою про видачу дубліката виконавчого документа та поновлення строку на пред`явлення.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із недоведеності заявником поважності причин пропуску строку звернення виконавчого листа до виконання, в зв`язку з чим є необґрунтованими вимоги про поновлення цього строку та видачу дублікату виконавчого листа.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вони є правильними, об`єктивними, зробленими з урахуванням усіх обставин справи та дотриманням відповідних норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положення ст.12 ЦПК України передбачають, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. За змістом ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», а також згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою ЄСПЛ, - виконання судового рішення є завершальною частиною судового процесу та невід`ємною складовою гарантованого державою права на справедливий суд.

Пунктом 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Частиною першою ст. 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Аналогічні положення містила ст. 14 ЦПК України, яка діяла на час ухвалення судового рішення.

У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, і є порушенням права на суд.

Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов`язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, необхідно розглядати як невід`ємну частину «судового розгляду» для цілей статті 6 Конвенції. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Савіцький проти України, Кайсина та інші проти України заява № 46144/99, Іммобільяре Саффі проти Італії заява № 22774/93, Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії, Гіззатова проти Росії та ін.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Процесуальні питання, які вирішуються судом у зв`язку з виконанням судових рішень у цивільних справах врегульовані у Розділі VI ЦПК України.

Частиною першою статті 433 ЦПК України визначено, що у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Підставою для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є факт пропуску стягувачем такого строку з поважних причин.

Причини, які слід вважати поважними, законодавцем не визначено.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 23 вересня 2020 року у справі №27/2-3538/10 поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для стягувача отримати та подати у встановлений законом строк виконавчий лист до примусового виконання.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знайти про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

Згідно висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №2-836/11 у разі пропуску стягувачем строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання не створює перешкод для задоволення заяви стягувача про видачу дубліката втраченого виконавчого документа у разі, якщо суд задовольнив заяву стягувача про поновлення пропущеного строку для пред`явлення такого документа до виконання. Тобто, якщо строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання не сплив або суд його поновив, то заява про видачу дубліката цього документа, який втрачений, вважається поданою у межах встановленого для пред`явлення його до виконання строку. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.

Причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк, це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк, виникла протягом строку, який пропущено та підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження» зазначеного Закону передбачено, що за загальним правилом виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років з наступного дня після набрання рішенням законної сили. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються, зокрема, у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони. Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Як убачається із матеріалів справи, виконавчий лист від 21 грудня 2016 року був виданий 13 лютого 2017 року, тобто стягувач мав право пред`явити виконавчий лист до виконання до виконання протягом трьох років - до 21 грудня 2019 року.

У ході судового розгляду не встановлено відомостей щодо відкриття виконавчого провадження, переривання строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Тобто належить стверджувати, що стягувачем ТОВ «Техніка і технології» у межах встановленого законом строку виконавчий лист до виконання пред`явлений не був. Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що строк пред`явлення до виконання виконавчого листа закінчився ще 21 грудня 2019 року, за відсутності відомостей про його переривання, дійшов правильного висновку, що такий строк був пропущений ще попереднім стягувачем, як до оголошення його банкрутом на підставі постанови Господарського суду Кіровоградської області від 21 квітня 2022 року, так і тим більше до відступлення права вимоги ОСОБА_1 16 лютого 2024 року.

Натомість із заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання ОСОБА_1 звернувся до суду лише у квітні 2024 року, тобто вочевидь після закінчення строку, встановленого для його пред`явлення до виконання.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на безпідставне неврахування судом першої інстанції, що строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання пропущений у зв`язку з недобросовісними діями уповноважених осіб ТОВ «Техніка і технології» в період доведення підприємства до банкрутства. Однак такі аргументи, не можуть бути взяті до уваги, оскільки організація роботи товариства не може бути визнана самостійною поважною підставою для задоволення заяви про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення суду у справі Жоффер де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.). Встановлення в законі строків на пред`явлення виконавчих листів до виконання також спрямовано на забезпечення вказаного принципу. Безпідставне поновлення строку може порушити принцип правової визначеності.

Слід окремо зауважити, що Тульчинським районним судом Вінницької області аід час винесення ували від 01 квітня 2024 року встановлено відповідно до копії акту приймання-передачі права вимоги (приймання-передавання документів, що підтверджують право вимоги) згідно договору №BRD001-UA-178 відступлення права вимоги (цесії) від 06 лютого 2024 року, підписаного 06 лютого 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 приймає наступні документи щодо ОСОБА_2 код : копії рішення апеляційного суду Вінницької області від 21 грудня 2016 року по справі №148/2598/15-ц, виконавчого листа від 13 лютого 2017 по справі № 148/2598/15-ц про стягнення 139107,10 грн, даних з АСВП від 02 липня 2022 року по ВП №51043325, постанови від 11 травня 2016 року про відкриття ВП №51043325, інформації про виконавче провадження №51043325 на 05 липня 2022 року, виписки з АТ «Райффайзен банк» за період з 21 грудня 2016 року по 21 грудня 2017 року про сплату 14000,00 грн., залишок боргу 125107,10 грн.

Отже, набувач майнових прав ОСОБА_1 , був обізнаний про закінчення строків пред`явлення виконавчого листа до виконання, тому належить погодитися з висновком суду першої інстанції, що він мав оцінювати ризики та передбачати відповідні процесуальні наслідки пропуску попереднім стягувачем строку пред`явлення виконавчого документу до виконання.

За таких обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання на противагу доводів апеляційної скарги.

Дублікат виконавчого листа може бути виданий в разі, якщо строк для пред`явлення його до виконання не сплив або суд його поновив. Натомість, коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про видачу дубліката втраченого виконавчого документа суд відмовляє у задоволенні цієї заяви.

Зважаючи, що суд відмовив в задоволенні заяви про поновлення строку, а вимога про видачу дубліката виконавчого листа безпосередньо пов`язується із можливістю пред`явлення його до виконання, право на яке є втраченим у зв`язку з закінченням строків його пред`явлення, тому суд першої інстанції також правильно відмовив у задоволенні заяви в цій частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожний аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином питання, чи виконав суд свій обов`язок стосовно надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначене тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 параграф 23, Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року).

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду визнає доводи апеляційної скарги такими, що на увагу не заслуговують, оскільки цілком спростовуються матеріалами справи та вищезазначеними нормами чинного законодавства; вони не є достатніми, суттєвими та об`єктивними для задоволення скарги і скасування правильного, законного судового рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Ці доводи скарги об`єктивно є такими, що свідчать про незгоду скаржника за наслідком суб`єктивного трактування, розуміння ним норм матеріального права.

Статтею 367 ЦПК України визначені межі розгляду справи апеляційним судом, який переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 375 ЦПК України установлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини між сторонами у цій справі.

На підставі викладеного, керуючись нормами статей 141, 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Ю. Береговий

Судді О. В. Ковальчук

Т. М. Шемета