КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 756/8056/19 Головуючий у суді першої інстанції - Жук М.В.
Номер провадження № 22-ц/824/4998/2024 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів, який мотивувала тим, що з 23 червня 2000 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

Переглядаючи новини на сайті «From-UA Новости Украины» 24 квітня 2019 року, вона прочитала статтю, в якій, серед іншого, йшлося про те, що ОСОБА_3 дав у борг ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 536 000 доларів США.

Позивач вказувала, що вона звернулася до свого чоловіка і він підтвердив, що дійсно 25 жовтня 2006 року він передав ОСОБА_1 у борг вказану грошову суму та отримав від останнього боргову розписку. Наголошувала, що згоди на позику грошових коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя, вона не надавала. Крім того, у позові зазначала, що борг ОСОБА_1 не повернув.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 просила суд: визнати недійсним, укладений 25 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір позики; у порядку застосування наслідків недійсності правочину повернути сторони у попередній стан та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 536 000 доларів США.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів задоволено. Визнано недійсним договір позики, укладений 25 жовтня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . У порядку застосування наслідків недійсності правочину стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 536 000 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 5 187 грн судового збору з кожного.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу03 квітня 2020 року та просив апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 . Вирішити питання розподілу судових витрат.

Свої вимоги апелянт мотивував тим, що при укладенні договору позики від 25 жовтня 2006 року ОСОБА_3 не повідомляв, що передані у борг грошові кошти належать на праві спільної сумісної власності йому і ОСОБА_2 . Вважає, що позивачка не довела, що передані за договором позики грошові кошти є спільною сумісної власністю подружжя.

Крім того, апелянт вказував, що позивачка ОСОБА_2 не є стороною договору позики і не має права вимоги про проведення двосторонньої реституції за договором.

Предметом позики були готівкові кошти, тобто подільне майно, яке визначене родовими ознаками. Відтак, майнове право позивачки могло бути порушене лише в частині розпорядження частиною тих коштів, право власності на які, при його доведеності, могло належати їй та складати 1/2 частину суми позики.

Разом з тим, ОСОБА_1 вказував, що судом першої інстанції не було враховано, що постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №756/9094/15 за позовом ОСОБА_3 до нього про стягнення коштів за договором позики від 25 жовтня 2006 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

10 червня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_3 у якому останній вказує на спільність майна подружжя, зокрема, й грошових коштів, що були передані у позику ОСОБА_1 .

Не погоджується із твердженням апелянта щодо неврахування судом першої інстанції при прийнятті рішення висновків Верховного Суду у справі №756/9094/15, оскільки в мотивувальній частині оскаржуваного рішення міститься посилання на вищевказану постанову та обставини, які таким судовим рішенням встановлені.

Також у відзиві ОСОБА_3 зазначав, що позивачка відповідно до положень ст.ст. 215-216 ЦК України наділена правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції.

Враховуючи викладене у відзиві, ОСОБА_3 просив залишити вимоги апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуване апелянтом рішення - без змін.

15 червня 2020 року ОСОБА_1 подав доповнення до апеляційної скарги, в яких посилався на те, що позивачкою при зверненні до суду з даним позовом пропущений строк позовної давності, оскільки відповідно до розписки від 25 жовтня 2006 року позика мала бути повернута в строк до 01 січня 2007 року.

Вказував, що в 2015 році в судах розглядалася справа за позовом ОСОБА_3 про стягнення з нього заборгованості за розпискою, за наслідком розгляду якої в позові ОСОБА_3 було відмовлено. В Єдиному державному реєстрі судових рішень були наявні всі судові рішенні по даній справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року - без змін.

В подальшому, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу й постановою Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Онопрієнко В.Ф. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача ОСОБА_3 , адвокат Ніцос А.А. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду залишити без змін. При цьому посилався на те, що доводи, на які апелянт посилається, вже були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у даній справі і щодо них висловлено правову позицію. Зокрема щодо належності грошових коштів до спільної сумісної власності подружжя та необхідної письмової згоди іншого із подружжя на вчинення правочинів щодо вказаного майна, в тому числі в разі якщо предметом правочину є сума грошей, які є предметом спору у вказаній справі. Оскільки при розгляді справи було встановлено, що правочин - договір позики між відповідачами укладався без погодження позивачки, а апелянт достовірно знав про наявність дружини (позивачки) у ОСОБА_3 та не переконався щодо наявності такої згоди останньої, тому фактично діяв на шкоду її інтересів. Вважав ухвалене у справі рішення законним та обґрунтованим просив залишити його без змін.

Позивачка у справі - ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явилася.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутність позивачки ОСОБА_2 , яка є належним чином повідомленою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідачів у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що з23 червня 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

07 березня 2019 року у мережі «Інтернет» на сайті «From-UA Новости Украини» розміщено статтю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », до якої прикріплено зображення боргової розписки ОСОБА_1 від 25 жовтня 2006 року.

Згідно з розпискою ОСОБА_3 передав у борг ОСОБА_1 536 000 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути вказану суму в строк до 01 січня 2007 року.

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики

від 25 вересня 2006 року в сумі 536 000 доларів США.

Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 756/9094/15 (провадження № 61-47455св18) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 квітня

2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року скасовано й ухвалено нове рішення. Відмовлено у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Під час розгляду вказаного спору суд вважав, що позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики є обгрунтованими, проте відмовив ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_1 за пропуском строку позовної давності.

Вирішуючи спір у вказаній справі та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, щозгода одного з подружжя на відчуження цінного майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, зокрема грошових коштів, сума яких не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, має бути надана в письмовій формі. Відтак закон встановлює можливість визнання недійсним правочину, який виходить за межі дрібного побутового, за вимогою одного з подружжя, який не давав письмової згоди на відчуження спільного сумісного майна, яке за вартісним критерієм відноситься до цінного. Віднесення майна, набутого за час шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя є презумпцією.

Оскільки оспорюваний договір укладений між ОСОБА_3 та

ОСОБА_1 всупереч вимогам закону без згоди ОСОБА_2 ,

яка є співвласником цього майна, то оскаржуваний правочин підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Про порушення свого права укладенням спірного договору, позивачка дізналася лише у квітні 2019 року, ознайомившись у мережі «Інтернет» зі статтею, яка містить посилання на договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що у судовому засіданні не спростовано.

Враховуючи недійсність спірного договору позики, а також те, що на момент розгляду справи, як установлено рішенням суду, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 зобов`язання за недійсним правочином не виконано в повному обсязі, суд дійшов висновку про те, що за встановлених обставин застосування наслідків недійсності правочину, передбачених статтею 216 ЦК України, сприятиме ефективному захисту законного права позивачки на мирне володіння належним їй майном, яке перебуває у спільній сумісній власності без визначення часток, та приведе до відновлення цього порушеного права.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не повністю відповідає з огляду на наступне.

Так, поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном.

Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно,

якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном,

що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

На підставі частини другої статті 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Тобто до кола обєктів правовідносин відносять матеріально виражені речі,

у тому числі гроші.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

У частині першій статті 1047 ЦК України законодавець пов`язав обов`язковість укладення договору позики у письмовій формі з умовою, коли його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткового мінімуму доходів громадян, а отже логічним є висновок, що згода іншого з подружжя на укладення такого договору має надаватись також письмово.

Отже, згода одного з подружжя на укладення договору позики, який виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, що перебуває

у їх спільній сумісній власності, зокрема, грошових коштів, сума яких не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (частина перша статті 1047 ЦК України), має бути надана у письмовій формі.

У випадку недотримання вказаної вимоги другий з подружжя (хто не був стороною правочину) може оспорити договір позики на підставі частини другої статті 65 СК України.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вирішуючи виключну правову проблему щодо наслідків укладення договору позики грошових коштів одним з подружжя без згоди на те іншого, Велика Палата Верховного Суду при розгляді даної справи зазначила, що приписи частин другої та третьої статті 65 СК України розповсюджуються на грошові зобов`язання подружжя щодо передачі спільних коштів у позику; договір позики на суму, яка виходить за межі дрібного побутового правочину, укладений одним із подружжя без письмової згоди іншого з подружжя на його укладення може бути визнаний недійсним у разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Крім того вирішуючи питання про те, чи виникає за таким договором позики грошових коштів у іншого з подружжя (того, хто не був його стороною) право на отримання коштів з чоловіка (дружини) сторони договору, Велика Палата Верховного Суду при розгляді вказаної справи зазначила.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 2, 4, 5, 12 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження 14-75цс18), підстав для відступу від якої не вбачається.

Отже, наслідком недійсності договору позики, укладеного одним з подружжя без згоди на те іншого, є проведення реституції між сторонами недійсного правочину.

Таким чином, колегія суддів переглядаючи вказану справу в апеляційному порядку по суті спору враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, при розгляді вказаної справи встановлено, що передані у борг ОСОБА_1 грошові кошти є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_1 перебували у дружніх стосунках, ОСОБА_1 був обізнаний про те, що передані за борговою розпискою грошові кошти є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_2 .

Встановивши, що ОСОБА_3 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, розпорядився спільним сумісним майном подружжя без її письмової згоди, уклавши зі ОСОБА_1 договір позики, який виходить за межі дрібного побутового і який з урахуванням його вартісного критерію стосується цінного майна, а ОСОБА_1 внаслідок взаємовідносин, які на той момент між ними існували, знав про те, що ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , а тому не міг не знати того, що одержані ним за спірним договором грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що, укладаючи спірний договір позики, відповідачі діяли недобросовісно, позбавивши позивачку як співвласника спільного сумісного майна права володіння та розпорядження ним.

У липні 2015 року ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики. Верховний Суд постановою від 03 квітня 2019 року у справі № 756/9094/15 (провадження № 61-47455св18) відмовив у позові ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики у зв`язку зі спливом позовної давності.

Разом із тим, з тексту апеляційної скарги ОСОБА_1 та матеріалів справи вбачається, що він не був повідомлений судом першої інстанції про день, час та місце розгляду справи, яку розглянуто за його відсутності, та він був позбавлений права заявити клопотання про застосування до вимог ОСОБА_2 клопотання про застосування строку давності та не міг обґрунтувати його тим, що за обставин, викладених в позовній заяві та пояснень представника позивачки при розгляді справи ОСОБА_2 була обізнана про укладення спірного договору позики та обставин його не виконання позичальником ще станом на час спливу строку на який давалися грошові кошти, однак звернулася до суду за захистом лише після спливу 12 років та після вирішення судами позову відповідача ОСОБА_3 , тому вважав що вказані вимоги в разі їх доведення не можуть бути задоволенні з підстав пропуску строку позовної давності.

Перевіряючи вказані доводи апелянта колегія суддів враховує наступне.

Так, згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,

є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦПК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом за власною ініціативою застосовуватись не може за жодних обставин.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року в справі № 6-3063цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18).

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивачка у справі ОСОБА_2 звертаючись до суду із вказаним позовом про визнання правочину недійсним за перебігом більше як 12 років з моменту його укладення посилалася на те, що передані ОСОБА_1 кошти ( 536000 доларів США) за договором позики є її з ОСОБА_3 спільним майном.

Презумпція належності майна до спільної власності подружжя є проявом презумпції спільності справ подружжя, обізнаності кожного з подружжя про дії одне одного, які спричиняють зміни в обов`язках, правах та інтересах подружжя.

Так, позивачка посилаючись при зверненні до суду із позовом на презумпцію спільності майна, при цьому подаючи вказаний позов через 12 років мотивувала пропуск строку звернення тим, що вона не була обізнана про укладений без її згоди правочин .

Даючи вказаним доводам оцінку, а також перевіряючи подану відповідачем ОСОБА_1 заяву про пропуск строку позовної давності, колегія суддів враховує, що позивачка у справі, стверджує в одному випадку про спільність справ подружжя, в іншому випадку заявляє про необізнаність дій іншого із подружжя в частині передачі у позику грошових коштів у значному розмірі.

Зокрема, вказані дії ОСОБА_2 свідчать про непослідовність її дій та тверджень.

Посилаючись на презумпцію спільності майна подружжя, позивачка стверджувала про обізнаність ОСОБА_1 про це в одному випадку; однак не наводила обставини, які б підтверджували, що вона не була і не могла бути обізнана про судову справу № 756/9094/15, а також не доводила, що у справі № 756/9094/15 її чоловік як позивач діяв не в інтересах подружжя, намагаючись стягнути зі ОСОБА_1 борг за договором позики.

Надаючи оцінку вказаним діям позивачки із врахуванням обставин справи, суми договору позики, яка є значною, обставин вирішення спору між відповідачами у справі № 756/9094/15, колегія суддів доходить висновку, що позивачка знала та за вище вказаних обставин повинна була бути обізнаною про наявність укладеного 25 жовтня 2006 року договору позики між її чоловіком ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_2 фактично намагається в новому провадженні домогтися протилежного результату для себе і. ОСОБА_3 (якому було остаточно відмовлено у стягненні коштів з ОСОБА_1 у справі № 756/9094/15, однак якому ці кошти могли би бути повернуті у справі № 756/8056/19 за вимогою ОСОБА_2 ).

Доходячи вказаного висновку колегія суддів враховує, що правова позиція відповідача у справі ОСОБА_3 при розгляді вказаного спору є фактично ідентичною позиції позивача у справі, що свідчить про спільність їх дій та намагання досягти позитивного результату вирішення спору щодо стягнення із ОСОБА_1 коштів за договором позики.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у зв`язку із пропуском строку позовної давності, тобто з підстав, визначених ч. 4 ст. 267 ЦК України .

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині дотримання позивачкою строку позовної давності при зверненні до суду із вказаним позовом є помилковими та не відповідають обставинам справи та наданим доказам, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у справі ОСОБА_1 при розгляді вказаної справи поніс судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 36309 грн, із яких 15 561 грн, за подачу апеляційної скарги, 20 748 грн за подачу касаційної скарги у вказаній справі. Тому зазначені витрати повинні бути йому компенсовані за рахунок позивача.

Керуючись ч.4 ст. 267 ЦК України, ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та стягнення грошових коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( прож. АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( прож. АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені витрати при розгляді вказаної справи у розмірі 36309 грн, із яких 15561 грн, за подачу апеляційної скарги, 20748 грн. за подачу касаційної скарги у вказаній справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 червня 2024 року

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв