ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року

м. Київ

справа № 175/3182/23

провадження № 61-3802св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Підгородненська міська рада Дніпровського району Дніпропетровської області,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Машошина Альона Олегівна, на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2023 року в складі судді Заборського В. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року в складі колегії суддів: Городничої В. С., Петешенкової М. Ю., Лопатіної М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 83 років померла її баба ОСОБА_3 , яка 21 вересня 2018 року склала заповіт на її користь.

23 червня 2022 року вона звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом. З урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 24 червня 2022 року № 719 та роз`яснення Міністерства юстиції України від 11 липня 2022 року, згідно із положеннями яких перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше, ніж на чотири місяці, вона вважала, що прийняла спадщину у передбачений законом строк. Водночас приватний нотаріус Маркарова В. Ю. своєю постановою від 09 грудня 2022 року відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вона не надала правовстановлюючий документ на спадкове нерухоме майно.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2022 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року, її як правонаступницю ОСОБА_3 було залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про розподіл спадкового майна (справа № 175/1404/19).

Постановою Верховного Суду від 21 червня 2023 року скасовані вказані судові рішення, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання про залучення до участі у справі правонаступників. Скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій, Верховний Суд послався на те, що пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню. Водночас Верховний Суд вказав, що залучаючи як правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 до участі у справі, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк для прийняття спадщини відповідно до статті 1270 ЦК України, який є присічним, закінчився ІНФОРМАЦІЯ_2, а ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини звернулась 23 червня 2022 року, що свідчить про пропуск нею строку для прийняття спадщини.

Враховуючи вищевикладене, позивачка просила суд визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , достатній для подання заяви для прийняття спадщини з часу набрання рішенням законної сили.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня набрання рішенням законної сили, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій керувались тим, що доводи позивачки ОСОБА_1 , яка є спадкоємицею за заповітом після смерті своєї баби ОСОБА_3 , з приводу поважності нею пропуску строку для прийняття спадщини, а саме: введення у країні воєнного стану, пов`язаного із військовою агресією російської федерації проти України, реальне існування загрози життю позивачки та її родини, відсутність у певний час доступу до нотаріальних реєстрів, неодноразова зміна законодавства стосовно прийняття спадщини в період дії воєнного стану, незначний часовий проміжок між закінченням строку прийняття спадщини та подачею позивачкою нотаріусу заяви про прийняття спадщини, є обґрунтованими. З огляду на зазначене суди дійшли висновків, що на підставі частини третьої статті 1272 ЦК України ОСОБА_1 слід надати додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини строком шість місяців.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

15 березня 2024 року адвокат Машошина А. О. від імені ОСОБА_2 через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просила їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 1272 ЦПК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачка не обґрунтувала яким саме чином сам факт військової агресії проти України вплинув на неможливість подання нею заяви про прийняття спадщини. Вказуючи, що вона впродовж передбаченого законом шестимісячного строку зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного. Водночас остання не навела поважних причин, пов'язаних з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця для подання заяви про прийняття спадщини у передбачений законом строк.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 травня 2024 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

21 вересня 2018 року приватний нотаріус Дніпровського району Дніпропетровської області Маркарова В. Ю. посвідчила заповіт (реєстровий № 1680), згідно із яким ОСОБА_3 усі свої права та обов`язки, які належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть належати їй у майбутньому, та усе її майно де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла онуці - ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

23 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Маркарової В. Ю. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 і у цей же день нотаріус завела спадкову справу № 66/2022.

09 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Маркарової В. Ю. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 ; 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_2 ; земельна ділянка площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Приватний нотаріус Маркарова В. Ю. своєю постановою від 09 грудня 2022 року відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку із ненаданням нею документів, які би посвідчували право власності ОСОБА_3 на вказане нерухоме майно.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2022 року її як правонаступницю ОСОБА_3 було залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про розподіл спадкового майна (справа № 175/1404/19).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року апеляційна скарга ОСОБА_2 була залишена без задоволення, а ухвала Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2022 року залишена без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 червня 2023 року скасовані вказані судові рішення, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції для вирішення питання про залучення до участі у справі правонаступників.

Скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій, Верховний Суд послався на те, що пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Про деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню. Водночас Верховний Суд вказав, що залучаючи як правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 до участі у справі, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк для прийняття спадщини відповідно до статті 1270 ЦК України, який є присічним, закінчився ІНФОРМАЦІЯ_2, а ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини звернулась 23 червня 2022 року, що свідчить про пропуск нею строку для прийняття спадщини.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 для її прийняття відповідно до статті 1270 ЦК України був визначений строк шість місяців.

У справі, що переглядається, суди установили, що спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , а строк для її прийняття, встановлений статтею 1270 ЦК України, закінчився через шість місяців з дня відкриття спадщини, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, ОСОБА_1 звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Маркарової В. Ю. 23 червня 2022 року, з пропуском встановленого законом шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини на 7 днів.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; 2) ці обставини визнані судом поважними.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У постанові від 28 березня 2022 року в справі № 750/2158/21 (провадження № 61-753св22) Верховний Суд зазначив, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій підставно керувались тим, що доводи позивачки ОСОБА_1 , яка є спадкоємицею за заповітом після смерті своєї баби ОСОБА_3 , з приводу поважності нею пропуску строку для прийняття спадщини, а саме: введення у країні воєнного стану, пов`язаного із військовою агресією російської федерації проти України, реальне існування загрози життю позивачки та її родини, відсутність у певний час доступу до нотаріальних реєстрів, неодноразова зміна законодавства стосовно прийняття спадщини в період дії воєнного стану, незначний часовий проміжок між закінченням строку прийняття спадщини та подачею позивачкою нотаріусу заяви про прийняття спадщини, є обґрунтованими, та дійшли правильних висновків, що на підставі частини третьої статті 1272 ЦК України позивачці слід надати додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини строком шість місяців.

Встановивши з дотриманням процесуальних норм вищевказані об`єктивні обставини, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення частини третьої статті 1272 ЦК України.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що воля спадкодавця на випадок її смерті, викладена у формі заповіту, підлягає обов`язковій реалізації на користь ОСОБА_1 , оскільки свобода та реалізація положень заповіту після відкриття спадщини мають фундаментальне значення у спадкових правовідносинах.

Крім того, колегія суддів враховує, що пропущений позивачкою строк для подання заяви про прийняття спадщини є незначним - 7 днів.

Про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності особи із існуванням заповіту вказано також у постановах Верховного Суду: від 17 березня 2021 року у справі № 308/4272/19 (провадження № 61-17072св20), від 15 квітня 2021 року в справі № 591/1271/18 (провадження № 61-195св21), від 26 липня 2021 року в справі 405/7058/19 (провадження № 61-18000св20), від 21 жовтня 2021 року в справі 643/13260/19 (провадження № 61-9552св21).

Аргументи касаційної скарги за своїм зміст зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановленими на їх підставі обставинами, спрямовані на необхідність переоцінки і доказів і обставин в тому контексті, який, на переконання відповідача, свідчить про відсутність правових підстав для визначення позивачці додаткового строку для прийняття спадщини. Проте такі аргументи належним чином перевірені судами попередніх інстанцій та спростовані під час розгляду справи з урахуванням установлених конкретних обставин, а переоцінка доказів знаходиться поза межа повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України).

Аргументи касаційної скарги щодо відсутності висновку Верховного Суду з приводу питання застосування частини третьої статті 1272 ЦПК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України) є безпідставними, оскільки існує стала судова практика щодо застосування судами вказаної норми закону, водночас у кожній справі суди виходять з її конкретних обставин та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Машошина Альона Олегівна, залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 листопада 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

Є. В. Синельников