П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2024 року м. Київ

Справа №761/9884/23

Апеляційне провадження №22-ц/824/4552/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Бевзи А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Романишеної І.П., 21 вересня 2023 року у м. Києві, повний текст рішення складений 29 вересня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРТЕЛЬ БУД» про стягнення пені,

В С Т А Н О В И В

У березні 2023 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з ТОВ «КАРТЕЛЬ БУД» на його користь пеню у розмірі 314592, 00 грн, та витрати на правову в розмірі 5000, 00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу майнових прав №144/2/ШК від 13 вересня 2017 року, відповідно до п.2.4 ст.2 якого, термін будівництва та введення в експлуатацію Об'єкта капітального будівництва - 1 квартал 2018 року. На виконання п.4.3.1 ст.4 договору позивач сплатив на рахунок відповідача 100% вартості майнових прав в сумі 580000 грн. В свою чергу, відповідач в порушення зобов`язань не завершив будівництво житлового будинку та він не був введений в експлуатацію, а тому на переконання ініціатора позову, за невиконання зобов`язання до відповідача підлягають застосуванню штрафні санкції, які передбачені ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: пеня в сумі 314592 грн за період з 01 квітня 2018 року по 13 березня 2023 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 вересня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРТЕЛЬ БУД» про стягнення пені - відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх безпідставності, оскільки в договорі був визначений лише запланований строк введення будинку в експлуатацію. Стосовно застосування строку позовної давності, суд першої інстанції вказав, що строк позовної давності підлягає застосуванню судом лише тоді, коли є підстави для задоволення позову, однак, з огляду на відсутність підстав для задоволення позову, питання стосовно застосування строку позовної давності до спірних правовідносин не розглядалось судом першої інстанції.

Не погодився із вказаним судовим рішенням позивач, його представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи у зв`язку з неповним їх з`ясуванням, що призвело до неправильного вирішення справи. Представник позивача вказує на те, що фактично, суд посилаючись на висновки викладені у справі №591/19/20 взагалі не дослідив фактичні обставини даної справи та справи №591/19/20 внаслідок чого припустився низки істотних помилок, що безпосередньо вплинуло на правильність висновків у цій справі.

В даному випадку умови укладеного договору між позивачем та відповідачем прямо вказують на те, що це договір, за яким одна сторона продавець, тобто відповідач, зобов`язується передати річ, товар, у нашому випадку це майнові права на об`єкт нерухомості у власність другій стороні - покупцеві, тобто позивачу. В свою чергу, позивач зобов`язується прийняти цей товар і сплатити за нього певну грошову суму (ціну). Зокрема йдеться мова про вартість майнових прав, що регламентована положеннями ст. 4 Договору.

Згідно преамбули Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини виключно між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, в особливості встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації політики у сфері захисту прав споживачів.

Отже, укладений між сторонами договір купівлі-продажу нерухомості через майнові права відповідає ознакам споживчого договору, оскільки його предметом є набуття у власність товару у вигляді квартири, що в подальшому буде використовуватись позивачем для власних потреб. Тобто, позивач є споживачем за Договором, а саме результатів будівельної діяльності відповідача - об`єкту житлового будівництва, одиниці нерухомості, передачею якої забезпечувалось виконання зобов`язань згідно укладеного договору. Тобто, до цих відносин застосовується Закон України «Про захист прав споживачів».

Не можливо погодитись з позицією суду, що Договором не передбачено остаточний строк завершення будівництва та введення житлового будинку в експлуатацію.

Згідно з п. 2.4 ст. 2 Договору «Запланований термін будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2017 року».

В даному випадку варто зазначити, згідно з п. 2.4 ст. 2 Договору купівлі продажу майнових прав № 144/2/ШК 01 лютого 2016 року сторони визначили термін будівництва та введення в експлуатацію, що охоплює конкретно визначений термін, а саме 1 квартал 2018 року, тобто січень, лютий, березень 2018 року.

З системного аналізу можна зробити висновок, що законодавчо взагалі ніяким чином не закріплено та не розтлумачено поняття «орієнтовний, запланований» термін будівництва. Проте, ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язання встановлений термін виконання, то воно повинно виконуватись у цей чітко передбачений термін. Однак порушення цього правила не призводить до припинення зобов`язання. Саме такий висновок було прийнято Верховним Судом в постанові від 28 квітня 2021 року по справі № 755/19205/17.

Фактично, відповідно до вимог укладеного договору купівлі-продажу позивач виконав зобов`язання та сплатив вартість майнових прав в порядку та умовах визначених Договором у встановлений строк, що підтверджується матеріалами справи, проте відповідач свої зобов`язання не виконав.

З огляду на зазначене вбачається відсутність підстав для застосування висновку Верховного Суду у справі №591/19/20 щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах у договірних правовідносинах, що виникли між позивачем та відповідачем. Разом з тим фактичні обставини справи № 761/9884/23 та позовні вимоги у справі №591/19/20 є абсолютно різними.

А відтак, враховуючи вищевикладене, з боку відповідача є фактичне істотне порушення взятих на себе зобов`язань відповідно до визначених умов укладеного Договору між сторонами. А саме через не закінчення будівництва житлового будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , та своєю бездіяльністю відповідач фактично позбавляє позивача можливості реалізувати належне йому майнове право на оформлення та набуття права власності на квартиру в зазначеному житловому будинку. Зазначене свідчить про істотне порушення відповідачем умов Договору, та як наслідок можливості стягнення пені відповідно до положень ч. 10 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів», що поширюється на правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем за наслідком укладеного договору купівлі-продажу майнових прав.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю та стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів апеляційної скарги, а також щодо прийняття на стадії апеляційного перегляду справи нових доказів долучених до апеляційної скарги. Сторона відповідача наголошує на тому, що суд першої інстанції дав належну оцінку правовідносинам між сторонами у справі і висновок про відсутність підстав для стягнення пені, що передбачена положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» є обґрунтованим. У зв`язку з цим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Від представника позивача адвоката Мамаєва Д.Ю. засобами електронної пошти надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Від представника відповідача адвоката Мороз С.С. засобами електронної пошти надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Тому колегія суддів, керуючись положеннями ч.2 ст.372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за відсутності її учасників.

В порядку визначеному ч.ч.4,5 ст. 263 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 13 вересня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №144/2/ШК /т.1 а.с.6-13/.

Відповідно до положень п.2.1 ст.2 договору, ТОВ «КАРТЕЛЬ БУД» продає, а ОСОБА_1 купує майнові права на об'єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим Договором, та у відповідності до норм ЦК України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж.

Сторони домовилися, що Об`єкт нерухомості, майнові права на який передаються за даним договором, є об`єкт нерухомості, розташований в Об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: квартира АДРЕСА_3 , одна кімната, загальна площа 40 кв.м., поверх 1, секція 2 (п. 2.2 ст.2 договору).

Згідно із п.2.4. ст.2 договору запланований термін будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва - 1 квартал 2018 року.

У п.3.1. сторонами визначено, що майнові права на об`єкт нерухомості за цим договором передаються шляхом підписання Акту прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості. Акт підписується сторонами не пізніше 60 робочих днів з дати настання останньої з таких подій: здійснення покупцем ( ОСОБА_1 ) оплати 100% загальної площі об`єкта нерухомості, що визначена договором, введення об`єкту капітального будівництва експлуатацію та здійснення розрахунків відповідно до п.4.3. даного договору.

Орієнтовна загальна вартість майнових прав на об`єкт нерухомості в день укладення договору складає 580000 (п`ятсот вісімдесят тисяч) гривень, в тому числі ПДВ і ОСОБА_1 перераховує 100 % об`єкту фінансування. Проте також передбачений обов`язок покупця ( ОСОБА_1 ) здійснити доплату у разі фактичного збільшення площі об`єкту нерухомості. А факт повної оплати за договором підтверджується довідкою про повну оплату вартості майнових прав (стаття 4).

У п.5.2.1 п.5.2 ст.5 договору обумовлено, що ТОВ «КАРТЕЛЬ БУД» закріплює за покупцем майнові права на об`єкт нерухомості в момент підписання сторонами на строк дії цього договору. А згідно з п.5.2.5. п.5.2 ст.5 договору ТОВ «КАРТЕЛЬ БУД» зобов`язався забезпечувати будівництво об`єкту капітального будівництва та введення його в експлуатацію в терміни, зазначені в п.2.4. даного договору.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №102, відповідачем було прийнято від позивача оплату за вказаним договором в розмірі 580000 (п`ятсот вісімдесят тисяч) гривень /т.1 а.с.14/.

За відкритими даними про відповідача ТОВ «КАРТЕЛЬ БУД», як юридичну особу з , його основним видом діяльності є будівництво житлових і нежитлових будівель.

Предметом позову у справі є стягнення з відповідача штрафних санкцій у вигляді пені за неналежне виконання зобов'язання за вищезазначеним договором, з підстав несвоєчасної добудови та здачі в експлуатацію об`єкту будівництва, на підставі ч. 10 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 01 квітня 2018 року по 13 березня 2023 року в розмірі 314592 грн.

Апеляційним судом не приймаються до уваги і не досліджуються долучені позивачем до апеляційної скарги докази виходячи з такого.

В порядку ч.ч.2,4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно з ч.8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Але в силу частини 3 цієї статті докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Стороною позивача не наведено таких виняткових обставин і причин, які свідчили б що позивач не мав можливості подання таких доказів до суду першої інстанції, і як такого клопотання також не заявлено, але доводи апеляційної скарги ґрунтуються на доказах долучених до апеляційної скарги. Проте завданням апеляційного суду є перевірка рішення суду першої інстанції, що передбачає її здійснення в межах заявлених позовних вимог, підстав позову і доказів наявних станом на час розгляду справи судом першої інстанції. А тому, виходячи з наведених вимог процесуального закону, колегія суддів не вбачає підстав для прийняття на стадії апеляційного розгляду справи, долучених позивачем до апеляційної скарги доказів.

Вирішуючи спір по суті колегія суддів апеляційного суду керується наступними нормами чинного законодавства.

В порядку ч.1 ст.15, ч.1 ст. 16 ЦК України, ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За умовами ч. 3 ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У ч.1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В порядку ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст. 610 ЦК України).

Згідно з ч. ч.1,3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 656 ЦК України визначено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Особливості купівлі-продажу об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості визначаються законом. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Частиною 1 ст. 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з визначеннями наведеними у ст.1 цього Закону:

послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п.17)

споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п.22)

Положеннями ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначаються права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг).

Відповідно до частини п`ятої цієї статті у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

В порядку визначеному ч.ч.1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В порядку ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 211/3113/16-ц вказав на те, що суди неправильно визначилися із тим, коли саме у ППФ «Асоль» виникло зобов`язання перед ОСОБА_1 щодо передачі майнових прав на квартиру, не звернули уваги на умови, згідно з якими у відповідача був обов`язок до 4 кварталу 2015 року саме ввести будинок до експлуатації та, помилково ототожнивши строк введення до експлуатації зі строком виконання договору в цілому, дійшли невірних висновків щодо порушення відповідачем строку виконання зобов`язань.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 липня 2019 року у справі № 686/19326/15-ц погодився з висновком апеляційного суду про відмову в позові в частині стягнення пені, якого суд дійшов, проаналізувавши положення Закону України «Про захист прав споживачів», відповідні норми ЦК України та умови інвестиційного договору, виходячи з правової природи інвестиційного договору, з якого не вбачається, що позивач є споживачем, а відповідач є виконавцем, що надає послуги, в розумінні вимог Закону України «Про захист прав споживачів», крім того встановив, що умовами вказаного правочину не передбачено забезпечення виконання зобов`язань за договором неустойкою (пенею) (стаття 547 ЦК України), як не передбачено і стягнення пені за невиконання сторонами зобов`язань за договором.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судуу постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/3509/18 вказав на наступне.

Положення ст. 1.1. Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Як вбачається з положень статті 2 договору, продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості.

Отже, судами зроблено помилковий висновок проте, що до спірних правовідносин не підлягає застосуванню Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки договір купівлі-продажу майнових права передбачає в подальшому набуття їх покупцем права власності на квартиру, що має здатися в експлуатацію у четвертому кварталі 2015 року, а отже на такі правовідносини поширюється дія вказаного закону.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 травня 2023 року справа №591/19/20 зробив висновок, що згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму або дохід в іншій формі.Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відтак для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності. Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі. При цьому переважно наголошується, що послуга тісно пов`язана з особою виконавця та процесом вчинення ним певних дій (здійснення діяльності) і навіть невіддільна від них, але все ж таки не збігається з такими діями (діяльністю) й існує як окреме явище - певне нематеріальне благо, що споживається в процесі вчинення відповідних дій (здійснення діяльності) виконавцем.

Згідно з приписами пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

У цьому випадку вкладається істотно розширений зміст: послугами згідно із цим Законом є всі види комерційної взаємодії суб`єктів господарювання зі споживачами, які не вписуються в набагато більш конкретні й чіткі визначення понять «товари» та «роботи» і є набагато ширшими за аналогічне поняття, що вжите в ЦК України, адже включає в себе, наприклад, прокат, який ЦК України однозначно кваліфікується як різновид договору майнового найму.

У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу.

У підсумку Верховний Суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу належить відмовити, оскільки укладений між сторонами договір про інвестування у будівництво житла не передбачає розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі. А позивачем неустойка обчислена від вартості об`єкта інвестування.

З наведених обставин справи вбачається, що 13 вересня 2017 року між сторонами у справі було укладено договір купівлі-продажу майнових прав, за умовами якого позивач купує майнові права на об`єкт нерухомості - квартиру.

Сторонами визначено, що майнові права на об`єкт нерухомості за цим договором передаються шляхом підписання Акту прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, який підписується сторонами не пізніше 60 робочих днів з дати настання останньої з таких подій: здійснення покупцем оплати 100% загальної площі об`єкта нерухомості, що визначена договором, введення об`єкту капітального будівництва експлуатацію та здійснення розрахунків відповідно до п.4.3. даного договору.

В умовах договору сторонами визначений запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 1 квартал 2018 року.

Сплачена позивачем сума 580000 (п`ятсот вісімдесят тисяч) гривень, виходячи з умов договору становить вартість майнових прав на об`єкт нерухомості на день укладення договору.

Суд першої інстанції вказав на те, що аналіз змісту положень договору укладеного між сторонами свідчить про те, що між сторонами відсутні договірні правовідносини надання послуг у розумінні ч.1 ст.901 ЦК України, оскільки за умовами договору повинен закріпити за позивачем майнові права на об`єкт нерухомості та забезпечити будівництво та введення в експлуатацію, що не включає надання такої послуги як виконання робіт з будівництва.

Разом з тим, слід звернути увагу на те, що в умовах укладеного між сторонами договору відповідач зобов`язався як закріпити за позивачем майнові права на об`єкт нерухомості, так і забезпечити будівництво та введення в експлуатацію об`єкту будівництва. До того ж основним видом діяльності відповідає є будівництво житлових і нежитлових приміщень.

Визначаючи правову природу договору і з`ясовуючи питання чи підпадає укладений між сторонами договір під дію ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» сторонами у справі були наведені різні позиції Верховного Суду, так сторона відповідача посилається на правову позицію викладену у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/3509/18, а сторона відповідача у відзиві на позову заяву на правову позицію викладену у постанові від 25 липня 2019 року у справі № 686/19326/15-ц.

Разом з тим остання правова позиція була викладена у постанові від 17 травня 2023 року справа №591/19/20 на яку послався суд першої інстанції.

У цій постанові наголошено на тому, що у Законі України «Про захист прав споживачів» у значення терміну «послуги» вкладається істотно розширений зміст: послугами згідно із цим Законом є всі види комерційної взаємодії суб`єктів господарювання зі споживачами.

А тому вказаний висновок суду першої інстанції не можна визнати обґрунтованим.

Разом з тим, як вказано в постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №211/3113/16-ц не можна ототожнювати строк введення об`єкту будівництва до експлуатації зі строком виконання договору в цілому. До того ж сторонами був визначений лише запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта, а не остаточний.

Умовами укладеного між сторонами договору визначено, що майнові права на об`єкт нерухомості за цим договором передаються шляхом підписання Акту прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, який підписується сторонами не пізніше 60 робочих днів з дати настання останньої з таких подій: здійснення покупцем оплати 100% загальної площі об`єкта нерухомості, що визначена договором, введення об`єкту капітального будівництва експлуатацію та здійснення розрахунків відповідно до п.4.3. даного договору.

Враховуючи, що останньою подією визначено - введення об`єкту капітального будівництва експлуатацію і саме від цієї події починається відлік строку у 60 робочих днів на виконання умов договору щодо передачі майнових прав, то слід дійти висновку, що цей строк не настав, оскільки дані про введення об`єкту нерухомості в матеріалах справи відсутні. А отже, виходячи з умов укладеного між сторонами договору, не вбачається можливим стверджувати про наявність простроченого зобов`язання відповідача перед позивачем

Крім цього однією із складових частин другої події сторонами визначено здійснення розрахунків відповідно до п.4.3. даного договору. Однак в матеріалах справи відсутня довідка про повну оплату вартості майнових прав, як то передбачено умовами договору.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 3% річних за кожен день прострочення, що передбачена положеннями ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, доводи апеляційної скарги лише частково спростовують висновки суду першої інстанції. Суд першої інстанції вірно вирішив справу в межах заявлених позовних вимог та визначених позивачем підстав позову, проте помилився з визначенням характеру спірних правовідносин. Тому апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для зміни рішення суду шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, підстави для компенсації позивачеві понесених ним судових витрат - відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 вересня 2023 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук