Справа №:755/7090/24
Провадження №: 4-с/755/67/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" червня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретарів - Булгакової Є.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Гроуф Капітал Факторинг», -

у с т а н о в и в :

24.04.2024 року скаржниця звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, у якій просить: визнати протиправною бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту в межах ВП НОМЕР_2 з майна скаржниці накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.07.2024 року; зобов`язати державного виконавця Дніпровського відділу ДВС зняти арешт з майна скаржниці, який був накладений у межах ВП НОМЕР_2 (номер запису про обтяження 14671451).

Вимоги скарги мотивовано тим, що в провадженні суб`єкта оскарження перебувало виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-198/2011 виданого Дніпровським районним судом м. Києва 25.11.2011 року про стягнення зі скаржниці на користь АТ «БМ Банк» заборгованості в розмірі 637930,00 грн. У межах виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.07.2014 року (номер запису про обтяження 14671451). 23.05.2015 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку з направленням виконавчого документа за належністю до іншого відділу ДВС. Право вимоги за кредитним договором та договором поруки №592/041108 від 04.11.2008 року було відступлене ПАТ «БМ Банк» на користь ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг» на підставі договору факторингу №261018 від 18.10.2019 року. Згідно довідки нового стягувача від 04.03.2020 року №97-2020, станом на 04.03.2020 року зобов`язання ОСОБА_1 (поручитель ОСОБА_2 ) по договору поруки №592/041108 від 04.11.2008 року припинені. Стягувач не має жодних матеріальних та фінансових претензій до поручителя та боржника. Скаржниця вказує, що вона погасила всю заборгованість, яка була стягнута рішенням суду. Маючи намір відчужити належне скаржниці майно, остання дізналась, що в Державному реєстрі обтяжень майна наявне зареєстроване обтяження на підставі постанови державного виконавця від 04.07.2014 року у ВП НОМЕР_2. 08.01.2024 року скаржниця звернулась до Дніпровського відділу ДВС із заявою про зняття арешту з майна, однак відповідний арешт знятий не був. 19.02.2024 року скаржниця звернулась до Дніпровського відділу ДВС з заявою про отримання копії постанови про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна, однак своїй листом від 29.02.20424 року ДВС повідомила, що виконавче провадження знищене за закінченням терміну зберігання і перевіркою АСВП встановлено, що станом на 28.02.2024 року виконавчі провадження відносно скаржниці відсутні, повторно виконавчі листи до відділу не надходили та на виконанні не перебувають. Оскільки виконавче провадження знищене, судове рішення виконане, стягувач не має майнових претензій до боржника, відсутня необхідність подальшого застосування арешту.

Ухвалою суду від 24.04.2024 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду у судовому засіданні.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, вивчивши матеріли справи та дані Єдиного державного реєстру судових рішень, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, всебічно та об`єктивно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Стосовно заяви сторони скаржника про поновлення строку звернення до суду зі скаргою, суд зазначає, що відповідний термін стороною скаржника не пропущений, оскільки бездіяльність за своєю суттю є триваючою обставиною, тож початок перебігу строку на її оскарження автоматично відкладається.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25.03.2020 року в справі №175/3995/17 у якій зазначено, що бездіяльність виконавця, посадових осіб органів ДВС є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим початок перебігу строку на її оскарження автоматично відкладається.

Боржник не оскаржує саму постанову державного виконавця про арешт майна боржника, а посилається на бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арешту при закінченні виконавчого провадження, і поскільки за своєю суттю бездіяльність є триваючим явищем, як власне і існуючий арешт майна, скаржником не пропущено строку звернення до суду з відповідною скаргою, тож підстав для розгляду відповідної заяви скаржника немає.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.12.2014 року зареєстроване обтяження у виді арешту рухомого майна (запис №14671541) на підставі постанови ВДВС Дніпровського РУЮ про арешт майна боржника та заборони на його відчуження від 04.07.2014 року у ВП НОМЕР_2, боржник - ОСОБА_1 (стан обтяження: запис автоматично вилучений по завершенні п`ятирічного строку зберігання).

За змістом листа Дніпровського відділу ДВС у м. Києві від 29.02.2024 року №23729, на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-198/2011 виданого Дніпровським районним судом м. Києва 25.11.2011 року про стягнення зі ОСОБА_1 на користь АТ «БМ Банк» заборгованості в розмірі 637930,00 грн. 23.01.2015 року державним виконавцем керуючись п. 10 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» (стара редакція) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із направленням виконавчого документу за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби. Виконавче провадження знищене за закінченням строків зберігання. Дніпровський відділ ДВС у м. Києві посилається на положення ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» та зазначає, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Перевіркою АСВП встановлено, що станом на 28.02.2024 року виконавчі провадження відносно ОСОБА_1 повторно до відділу не надходили і на виконанні не перебувають.

Згідно довідки ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг» від 04.03.2020 року №97-2020: «ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг», що набуло статус кредитора за кредитним договором та договором поруки №592/041108 від 04.11.2008 року на підставі договору факторингу №261018 від 18.10.2019 року, укладеному з ПАТ «БМ Банк», підтверджує що станом на 04.03.2020 року, зобов`язання ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) по договору поруки №592/041108 від 04.11.2008 року, укладеного в забезпечення кредитного договору №592/041108 від 04.11.2008 року, припинені. ТОВ «Гроуф Капітал Факторинг» не має жодних матеріальних та фінансових претензій до поручителя ОСОБА_1 та боржника ОСОБА_2 ».

Судом встановлено, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.06.2019 року у справі №2-198/2011 замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «БМ Банк» його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ» (, місцезнаходження: 03127, м. Київ, просп. Голосіївський, 132, офіс 206).у справі № 2-198/11 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.06.2022 року у справі №2-198/2011 визнано виконавчий лист, виданий Дніпровським районним судом міста Києва 25 листопада 2011 року на примусове виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 11 липня 2011 року по справі № 2-198/2011 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь на користь Публічного акціонерного товариства «БМ Банк» 637930,00 грн в солідарному порядку, згідно з яким боржником є ОСОБА_1 , таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07.03.2023 року у справі №2-198/2011 відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія», заінтересовані особи: первісний стягувач - ТОВ «ГРОУФ КАПІТАЛ ФАКТОРИНГ», боржники - ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження (стягувача).

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Так само частиною 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до положень ст.ст. 448, 451 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду. Скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року, виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Згідно ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року, державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частинами 1, 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року, якою встановлювались наслідки завершення виконавчого провадження, передбачалось, що разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, вказаною нормою закону чітко визначались випадки коли при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець не здійснює зняття арешту, що був накладений на майно боржника, у тому числі при закінченні виконавчого провадження у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Про те, що державний виконавець у даному випадку не мав прав та повноважень знімати арешт при закінченні виконавчого провадження свідчать і положення п. 3.16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом МЮ України №512/5 від 02.04.2012 року (в редакції чинній станом на 22.09.2016 року), згідно якої, у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу ДВС відповідно до пункту 10 частини першої статті 49 Закону державний виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження зазначає причини направлення виконавчого документа за належністю, повідомляє про проведені виконавчі дії (якщо стягнення проведено частково, зазначається про фактично стягнену суму коштів), якщо боржник відсутній, вказується дата складання акта про відсутність боржника. До копії постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець додає також постанови про стягнення виконавчого збору, витрат на організацію та проведення виконавчих дій, копії постанов про накладення арешту на кошти чи майно боржника, копії документів щодо майнового стану боржника та його доходів у разі їх наявності.

Таким чином, дії державного виконавця щодо не зняття арешту з майна боржника при вирішення питання про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із передачею виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби, були правомірними і повністю відповідали вимогам діючого на той час законодавства, а тому вимоги скаржника про визнання бездіяльності суб`єкта оскарження неправомірною задоволенню не підлягають.

Частиною 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» чітко визначений вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з майна боржника.

Так, згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

За обставинами цієї справи, на теперішній час жодна з перелічених підстав для зняття арешту державним виконавцем відсутня, а тому безпідставним буде задоволення скарги шляхом зобов`язання державного виконавця чи керівника органу ДВС зняти арешт.

Поряд із цим, частиною 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

До таких випадків, коли арешт знімається за рішенням суду можна віднести обставини за яких виконавче провадження відсутнє (закінчене, знищене тощо), стягувач майнових претензій не має, а арешт майна боржника безпідставно триває довгий час.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Поряд із цим, наявність на теперішній час арешту майна боржника жодним чином не співвідноситься з метою застосування такого обтяження, визначеного наведеною нормою Закону України «Про виконавче провадження», адже згідно наявних в матеріалах справи доказів стягувач не має майнових та фінансових претензій до боржниці, виконавче провадження знищене, виконавчий лист визнаний таким, що не підлягає виконанню, а сам арешт триває невиправдано тривалий час за відсутності виконавчого провадження.

За таких обставин, подальше збереження арешту майна боржника не спрямоване на забезпечення виконання рішення суду, що є основною метою арешту у виконавчому провадженні, і відтак такий арешт лише безпідставно впливає на обсяг прав боржника, як власника арештованого майна.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За встановлених судом обставин, які наведені вище, а також ураховуючи знищення матеріалів виконавчого провадження за терміном зберігання, термін тривалості арешту - майже 10 років, та виконання боржником свого обов`язку по сплаті заборгованості, вбачається порушення прав боржника, як власника майна, на користування та розпорядження таким майном у зв`язку з існуючим обтяженням майна у вигляді арешту.

Установивши порушення прав скаржника, як власника майна, суд має відновити такі права керуючись положеннями ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає право суду зняти арешт з майна у всіх інших випадках.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст.451 ЦПК України за результатами, розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Наведені приписи передбачають поновлення порушеного права шляхом визнання оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності неправомірними і зобов`язання державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення.

Водночас такий спосіб захисту порушених прав вочевидь є не ефективним у разі встановлення судом обґрунтованості скарги, пов`язаної з арештом накладеним під час примусового виконання рішення, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає механізму зняття виконавцем арешту з майна з інших, аніж визначених ч. 4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» підстав.

Тобто судове рішення про зобов`язання виконавця зняти арешт з майна не призведе до поновлення порушеного права скаржника. При цьому під ефективним засобом (способом), слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків та дає найбільший ефект.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати повторне звернення особи за захистом такого порушеного права (див. постанову Верховного Суду від 26 червня 2018 у справі №809/1231/16).

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.2 ст.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що питання правомірності бездіяльності виконавця щодо не зняття арешту з майна, порушене стороною виконавчого провадження віднесено до регулювання розділом VII ЦПК України, яким передбачено прийняття рішення зобов`язального характеру в разі обґрунтованості скарги (неправомірності оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності), а зміст приписів ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що у випадках не віднесених до підстав, обумовлений ч. 4 ст. 59 цього Закону - арешт знімається за рішенням суду, то в даному випадку задоволення скарги в частині скасування арешту нерухомого майна, який зареєстрований на підставі постанови про арешт майна боржника від 04.07.2014 року у виконавчому провадженні НОМЕР_2, є ефективним способом захисту прав скаржника та відповідає завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі й забезпечить реалізацію конституційного принципу обов`язковості судових рішень та захисту прав власника.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, шляхом зняття арешту безпосередньо судом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 76-81, 259-261, 353-355, 447-451 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд, -

п о с т а н о в и в:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Гроуф Капітал Факторинг» - задовольнити частково.

Зняти арешт з майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), що накладений постановою державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві про арешт майна та заборону на його відчуження від 04.07.2014 року у виконавчому провадженні НОМЕР_2 (номер запису про обтяження 14671541; дата державної реєстрації обтяження 05.12.2014).

В іншій частині скарги - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали суду.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Текст ухвали суду складений та підписаний суддею 14.06.2024 року.

Суддя -