Провадження № 22-ц/801/1120/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 рокуСправа № 127/38639/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс»,

відповідач (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс»

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Волошенюк Оксаною Валеріївною, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Антонюка В. В. в м. Вінниця, дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення,-

встановив:

12 грудня 2023 року ТОВ «Діджи фінанс» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.01.2021 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 8 в розмірі 10 000 грн строком на 30 днів, в подальшому строк дії договору неодноразово продовжувався. Однак відповідачем не виконано його умови, внаслідок чого виникла кредитна заборгованість. 05.09.2022 року згідно умов Договору факторингу №556/ФК-22, ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» відступило право вимоги за кредитним договором № 8 від 16.01.2021 року на користь ТОВ «Діджи Фінанс». Загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором станом на 27.11.2021 року становить 37 192 коп., з яких: 10 000 - заборгованість за тілом кредиту; 27 192 грн. - заборгованість за відсотками, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2024 року позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи фінанс» заборгованість за договором №8 від 16.01.2021 року у розмірі 37 192 гривні 00 копійок; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи фінанс» витрати понесені по сплаті судового збору в розмірі 2 684 грн та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилався на те, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Оскільки відповідач не оспорив наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором, суд дійшов висновку про стягнення заборгованості на користь нового кредитора.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , через свого адвоката Волошенюк О. В., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не було враховано, що у пункті 1.4 Договору передбачено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за кожен день його користування за процентною ставкою, яка нараховується в межах передбаченого п. 1. 3 Договору, а також в межах строку, на який було продовжено строк дії договору. Розрахунок заборгованості позивачем здійснений за період з 16.01.2021 року по 05.09.2022 року, тоді як строк кредиту узгоджений сторонами до 20.04.2021 року, тому ОСОБА_1 вважає, що вимога позивача про стягнення нарахованих відсотків після 20.04.2021 року є безпідставною.

16 травня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», в якому позивач зазначає, що ним надано усі докази, що підтверджують заборгованість з чим і погодився суд першої інстанції, а також вказує, що відповідач не заперечує укладення кредитного договору та його пролонгацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

По справі встановлено наступне:

- 16.01.2021 року було укладено договір про надання споживчого кредиту № 8 між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 , відповідно до умов якого на умовах повернення, платності, строковості банк надав відповідачу у користування кредитні кошти в розмірі 10 000 грн.( а. с. 3-7), оферта (а. с. 8-9);

- між сторонами договору кредитування були укладені додаткові угоди:

1) від 15.02.2021 про зміну умов договору № 8 від 16.01.2021 року (а. с. 10);

3) від 01.03.2021 про зміну умов договору № 8 від 16.01.2021 року (а. с. 11);

4) 16.03.2021 про зміну умов договору № 8 від 16.01.2021 року (а. с. 12);

5) 06.04.2021 про зміну умов договору № 8 від 16.01.2021 року (а. с. 13);

- відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 8 від 16.01.2021 року за період з 16.01.2021 року по 05.09.2022 року вбачається, що загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем, за кредитним договором становить 37 192 грн., з яких: 10 000 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 27 192 грн. - заборгованість за відсотками(а. с. 14-19);

- від 05.09.2022 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» укладено Договір факторингу №556/ФК-22, згідно умов якого, ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» відступило право вимоги за кредитним договором № 8 від 16.01.2021 року на користь ТОВ «Діджи Фінанс», яке набуло право вимоги до відповідача № 8 від 16.01.2021 року(а. с. 22-26)

- 05.09.2023 року ОСОБА_1 було надіслано повідомлення № 2203 про укладення Договору факторингу №556/ФК-22 (а.с 20);

- 12.12.2022 року ОСОБА_1 надіслано вимогу № 8 про погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 8 від 16.01.2021 року ( а. с. 21);

-ТОВ «Діджифінанс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 8 в сумі 37 192 грн, що встановлено з витягу з Додатку до вказаного договору факторингу 556/ФК-22 (а. с . 28).

Між сторонами виник спір про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції лише в частині задоволення позову про стягнення з відповідача процентів після 21.04.2022 року, оскільки вважає, що право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося із закінченням строку кредитування.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

У справі, що розглядається сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Відтак суд першої інстанції вірно встановив, що 16.01.2021 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав строком на 30 днів, кредитні кошти у національній валюті у розмірі 10 000 грн, які зобов`язався повернути зі сплатою відсотків у розмірі 2,14 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати згідно графіка розрахунків (п. 6.1 Договору). Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Чотири рази сторони продовжували дію кредитного договору, укладаючи додаткові угоди про зміну умов договору № 8 (а. с. 10-13).

В четверте та останнє Додатковою угодою від 06.04.2021 року п. 1 було визначено змінити п. 1.2 та п. 1.3 Договору, виклавши його у такій редакції: « Кредит надається строком до 20.04.2021 року, але в будь якому разі цей Договір діє до повного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором».

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Такого висновку дійшла, Велика Палата Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 року, а саме: право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже у справі, що розглядається право нараховувати проценти, передбачені умовами Договору про надання споживчого кредиту № 8 від 16.01.2021 року, припинилося 21.04.2021 року по закінченню строку кредитування, визначеного додатковою угодою від 06.04.2021 року.

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність заборгованості відповідача за кредитним договором, однак не врахував строк кредитування, у зв`язку із чим визначив неправильну суму заборгованості, яку слід стягнути з ОСОБА_1 .

Згідно наданого позивачем розрахунку, який міститься у матеріалах справи, по дату (20.04.2021 року), яку обумовили сторони Договору заборгованість ОСОБА_1 становить 16 318 грн, яка складається з: тіла кредиту - 10 000 грн та процентами - 6 318 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги є підставними та з відповідача на користь позивача слід стягнути 16 318 грн заборгованості.

Оскільки суд першої інстанції хоча й правильно виснував про наявність заборгованості, проте визначаючи загальну суму заборгованості, яка підлягає стягненню не зазначивши її складових апеляційний суд позбавлений можливості скасувати рішення лише в частині стягнення процентів, а відтак оскільки судове рішення підлягає скасуванню в цілому.

Одночасно апеляційний суд зауважує, що позивач не позбавлений права захистити своє порушене право (інтерес), звернувшись із позовною заявою про стягнення передбаченим ст. 625 ЦК України сум, нарахованих на непогашену кредитну заборгованість.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини1 статті 374ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення та ухвалити нове.

Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є таким, що постановлене без повного з`ясування обставин справи, що призвело до невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

Тому рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2024 року підлягає скасуванню з постановленням нового: про часткове задоволення позову.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплатив 4 026 грн судового збору (а. с. 102), позивач, подаючи позов поніс витрати у вигляді судового збору 2 684 грн ( а. с. 44) та витрати пов`язані із наданням правничої допомоги 3 000 грн (а.с. 41), а всього 5 684 грн.

З урахуванням ч. 1 ст. 141 ЦПК України та часткового задоволення позову (43,9 %), з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи фінанс» підлягає стягненню понесені ним судові витрати у розмірі 2 495,28 грн (5 684 х 43,9% = 2 495,28).

Відповідно з ТОВ «Діджи фінанс» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 56,1 % понесених ним витрат, що становить 2 258, 59 грн (4 026 х 56,1%)

Частиною 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторона звільняється від обов`язку сплатити одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України різниця судового збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи фінанс» становить 236,99 грн (2 495, 28 грн 2 258,59 грн = 236,99 грн).

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не підлягає касаційному оскарженню з урахуванням винятків, перелічених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Волошенюк Оксаною Валеріївною, задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Позов задовольнити частково:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» 16 318 (шістнадцять тисяч триста вісімнадцять) гривень 00 копійок заборгованості за договором №8 від 16.01.2021 року у розмірі, яка складається з: тіла кредиту 10 000 гривень та процентів 6 318 гривень

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору понесені ним в ході апеляційного розгляду в розмірі 236,99 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи фінанс», м. Київ, вул. Сікорського, 8, , НОМЕР_1 а АТ «Сенс Банк», МФО 300346.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 .

Третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», , місцезнаходження: вул. Кловський узвіз, 7, прим. 103, м. Київ.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало