КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9533/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Пономаренко Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2024 року,

встановив:

у жовтні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 44 393 грн. 58 коп., посилаючись на те, що між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та відповідачем ОСОБА_1 16 квітня 2021 року було укладено кредитний договір. Відповідно до умов договору додаткових угод до нього відповідач отримав кредит. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору утворилась заборгованість, яка складається з 12 500 грн. 00 коп. тіла кредиту та 31 893 грн. 58 коп. відсотків за користування кредитом. Зазначав, що він отримав право вимоги за вказаним кредитним договором, у зв`язку з чим просив стягнути заборгованість.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2024 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 16 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит. 28 листопада 2018 року між «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу №28/1118-01, відповідно до умов якого було відступлено права вимоги, зазначені у Реєстрах прав вимоги. Відповідно до Реєстру боржників №140 від 29 червня 2021 року до договору факторингу №28/1118-01 ТОВ «Таліон Плюс» було передано право вимоги в тому числі до ОСОБА_1 20 жовтня 2022 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» було укладено договір факторингу №20102022, відповідно до умов якого право вимоги до ОСОБА_1 за договором від 16 квітня 2021 року перейшло до позивача. Відповідно до Реєстру прав вимоги №2 від 06 березня 2023 року до Договору факторингу №20102022 розмір заборгованості ОСОБА_1 становить 44 393 грн. 58 коп., що складається з 12 500 грн. тіла кредиту та 31 893 грн. 58 коп. відсотків за користування кредитом. Враховуючи те, що зобов`язання відповідачем виконані не були, просив суд стягнути вказану заборгованість.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2024 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено набуття права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 квітня 2021 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №426096017, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 5 000 грн. строком на 30 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При зверненні до суду з позовом позивачем на підтвердження набуття ним права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним з ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», було надано копію договору факторингу №20102022 від 20 жовтня 2022 року, укладеного між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ». Відповідно до умов вказаного договору, ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язався відступити на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги (п.2.1 Договору) (а.с.16-17).

Згідно витягу з Реєстру прав вимоги №2 від 06 березня 2023 року до Договору факторингу №20102022 ТОВ «ФК «ЄАПБ» було передано право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №426096017 (а.с.18).

На підтвердження переходу права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «Таліон Плюс» позивачем було надано копію Додаткової угоди №26 від 31 грудня 2020 року до Договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеної між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», зі змісту якої вбачається, що сторони виклали текст договору факторингу в новій редакції.

Відповідно до змісту договору факторингу в редакції додаткової угоди від 31 грудня 2020 року ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» відступив ТОВ «Таліон Плюс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги (а.с.13-15).

При цьому реєстрів права вимоги, відповідно до яких первісним кредитором було б передано ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги до ОСОБА_1 до суду надано не було.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою позивач вказував, що судом першої інстанції не було враховано те, що відповідач не подавав заперечень проти задоволення позовних вимоги та не спростовував переходу права вимоги до позивача, що є підставою для задоволення позовних вимог. Такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

При зверненні до суду першої інстанції позивачем не було надано достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження набуття права вимоги до відповідача за кредитним договором ТОВ «Таліон Плюс», про що судом першої інстанції було зроблено вірний висновок.

Надання до суду апеляційної інстанції витягу з реєстру прав вимоги №140 від 29 червня 2021 року не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частини друга та четверта статті 83 ЦПК України).

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина перша та друга статті 367 ЦПК України).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 27 березня 2023 року у справі № 686/9366/20 зазначено, що […тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні].

Сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 12 жовтня 2023 року (справа № 499/895/19).

Матеріали справи не містять доказів про те, що позивач був позбавлений можливості надати всі наявні у нього докази разом з позовною заявою. ТОВ «ФК «ЄАПБ», розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, в ході розгляду справи у суді першої інстанції не скористався своїм правом на подання доказів або клопотань про витребування доказів, а також не довів неподання таких клопотань чи доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивачем не було доведено і розміру заборгованості ОСОБА_1 .

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

При зверненні до суду з позовом, окрім копії договору кредиту №426096017, позивачем було надано також копії додаткових угод, укладених між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 .

Так, 16 квітня 2021 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №426096017, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 5 000 грн. строком на 30 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом.

18 квітня 2021 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду до Договору №426096017, якою домовились збільшити суму кредиту на 4 000 грн. (а.с.10).

18 квітня 2021 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду до Договору №426096017, якою домовились збільшити суму кредиту на 2 000 грн. (а.с.11).

18 квітня 2021 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду до Договору №426096017, якою домовились збільшити суму кредиту на 11 000 грн. (а.с.12).

При цьому, при зверненні до суду позивач вказував, що розмір заборгованості за тілом кредиту становить 12 500 грн., що може свідчити про часткове виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором.

Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження як видачі відповідачу кредитних коштів, так і внесення ним грошових коштів на погашення кредиту, до суду надано не було.

Наданий до суду першої інстанції розрахунок заборгованості не є належним доказом по справі, не містить складових заборгованості, не відображає операцій за кредитним договором (а.с.19).

Саме по собі зазначення у реєстрах боржників за договорами факторингу розміру заборгованості не є підтвердженням дійсної суми боргу відповідача ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» залишити без задоволення, а заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 лютого 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді