Справа № 463/5628/23
Провадження № 2/463/246/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судових засідань: Онишкевича О.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області Барбуляк Христина Миколаївна про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав, -

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 24 січня 2020 року 17:29:45 індексний номер 50808225, згідно якого зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (код в ) в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 31 липня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Пелех О.З. та зареєстрований в реєстрі за номером: 3528; про стягнення з відповідача на його користь судових витрат. Окрім того в позовній заяві просив витребувати ряд доказів в Акціонерного товариства «Сенс Банк» та управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради.

Позов мотивує тим, що 31 липня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступник ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №1304/0707/71-00, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 108000 дол. США на строк з 31 липня 2007 року по 30 липня 2032 року включно на умовах, передбачених у цьому договорі. Згідно з п.1.2 договору кредит надається банком у готівковій формі через касу банку або у безготівковій формі з метою подальшої конвертації суми отриманого кредиту у національну валюту України та внесення коштів в національній валюті України на користь ОСОБА_4 в оплату за договором купівлі-продажу, з метою придбання позичальником квартири АДРЕСА_1 (предмету іпотеки). На підставі нотаріально засвідченого договору купівлі-продажу квартири від 31 липня 2007року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 об`єкт продажу: квартира за адресою: АДРЕСА_2 , була набута у власність останнього. Для забезпечення виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 укладений іпотечний договір від 31 липня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Пелех О.З. та зареєстрований в реєстрі за номером 3528. Рішенням приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Барбуляк Х.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 24 січня 2020 року 17:29:45 індексний номер 50808225 в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором зареєстровано право власності на предмет іпотеки за АТ «Альфа-Банк». В Інформаційній довідці підставою державної реєстрації та прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора вказані іпотечний договір та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: 828, видане 6 листопада 2019 року, видавник: Укрпошта, повідомлення, серія та номер: 22429, виданий 28 жовтня 2019 року, видавник: AT «АЛЬФА-БАНК». Вважає, що рішення державного реєстратора прийняте за відсутності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, внаслідок чого AT «Альфа-Банк» незаконно набуто право власності на предмет іпотеки, зважаючи на що таке рішення державного реєстратора є незаконним та підлягає скасуванню.

Звертає увагу на те, що згідно умов кредитного договору кредит надано в сумі 108000 дол. США, що становить після конвертації в національну валюту за офіційним курсом НБУ станом на 31 липня 2007 року 545400 грн., предмет іпотеки (квартира) була придбана за 606000 грн. Графіком погашення кредиту та сплати відсотків сторонами погоджений графік погашення кредиту, а саме до 20 числа кожного місяця в сумі тіла кредиту 367 дол. США, починаючи з 20 лютого 2008 року по 30 липня 2032 року, а також погоджений залишок заборгованості кредиту на певну дату згідно графіку. Таким чином, початок правовідносин визначений датою укладання кредитного договору 31 липня 2007 року, а перший платіж за графіком визначений 20 лютого 2008 року, тобто з відтермінуванням на 6 місяців.

Вказує, що за отриманою від AT «Альфа-Банк» інформацією кредитний договір та договори забезпечення за декількома послідовними операціями купівлі-продажу кредитного портфелю (факторингом) переходили до інших фінансових установ - AT «Дельта-Банк», ТОВ «Кредитні ініціативи», та в кінцевому результаті вимоги за кредитним договором перейшли на обслуговування до AT «Альфа-Банк» (станом на даний час AT «Сенс Банк»). Направленим AT «Альфа-Банк» із відділення міста Чернігова на адресу ОСОБА_3 листом вих. 22429 від 28 жовтня 2019 року банк вимагав від позичальника сплатити борг за кредитним договором станом на 28 жовтня 2019 року в загальній сумі 104449,13 дол. США. Цим листом також було повідомлено, що у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку AT «Альфа-Банк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Вказана в листі вимога в сумі 104449,13 дол. США не містить деталізованого розрахунку складових боргу, зокрема основної суми боргу, процентів, неустойки (штрафу, пені) тощо.

Зазначає, що зверненню стягнення на предмет іпотеки в позасудовий спосіб передувало звернення AT «Альфа-Банк» в 2014 році на предмет іпотеки в судовому порядку з підстав невиконання позичальником досудової вимоги про повне дострокове повернення кредиту (вих. №000164 від 23 листопада 2013 року), яка виникла станом на 21 листопада 2013 року в сумі простроченої заборгованості за кредитом, як зазначав банк, в розмірі 5034,24 дол. США. З обставин, які встановлені рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2016 року у справі №463/1673/14 вбачається, що станом на 1 квітня 2014 року банком заявлялись вимоги: 58615,22 дол. США (тіло кредиту), по відсотках - 4314,87 дол. США, пеня - 114,95 дол. США. Вказаним рішенням суду, яким банку було відмовлено в позові, було встановлено, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку AT «Альфа-Банк» належними та допустимим доказами не доведено суми простроченої заборгованості станом на 21 листопада 2013 року, зазначеної банком в досудовій вимозі, заявлених позовних вимог щодо загального розміру вимог та всіх його складових, а також набуття ПАТ «Альфа-Банк» прав кредитора, а також умови та порядок передачі кредитного договору від ТОВ «Кредитні ініціативи» на обслуговування AT «Альфа-Банк». Відтак вважає, що надсиланням ОСОБА_3 досудової вимоги про повне дострокове повернення кредиту від 23 листопада 2013 року та звернення в суд з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки AT «Альфа-Банк» змінив строк кредитування, в зв`язку з чим нарахування передбачених договором процентів та пені припинилось зі спливом 30-денного строку з моменту отримання досудової вимоги. При цьому посилається на правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16.

Крім того, на думку позивача щодо застосування ст. 625 ЦК України підлягає врахуванню висновок Верховного Суду викладений у постанові від 14 липня 2021 року у справі №186/1376/19, та з наведеного випливає, що вимога, заявлена банком при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку у справі №463/1673/14 в грошовому виразі в іноземній валюті з 30 грудня 2013 року (закінчення 30-денного терміну на погашення ) не змінилась в часі, та при цьому не доведена банком щодо всіх її складових (основний борг, проценти, пеня, тощо) в судовому порядку саме при зверненні стягнення на предмет іпотеки.

Вказує, що листом-повідомленням з Чернігівського відділення AT «Альфа-Банк» (вих. №22429 від 28 жовтня 2019 року), в якому позичальник ніколи не обслуговувався, за підписом особи, повноваження якої не підтверджено, банк виставив позичальнику вимогу сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на дату розрахунку 28 жовтня 2019 року зазначений 104449,13 дол. США без розшифровки складових цієї суми.

З огляду на вищезазначене щодо незмінності вимог AT «Альфа-Банк» з 23 листопада 2013 року та з врахуванням обставин, які встановлені рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2016 року у справі №463/1673/14, вважає, що сума 104449,13 дол. США, яка вказана банком як заборгованість за кредитним договором, не могла бути нарахована, відтак є неправомірною та в розумінні ст. 7 Закону України «Про іпотеку» не могла забезпечуватись іпотекою.

Звертає увагу на обставини, встановлені Апеляційним судом Львівської області у справі №463/1673/14, зокрема про те, що переплата по тілу кредиту станом на 21 листопада 2013 року складала 23694,78 дол. США, дані Банку щодо такої переплати були занижені на 10643 дол. США.

Вказує, що на письмові звернення позичальника банк не надав йому даних про рух коштів по сплаті тіла кредиту та процентів з моменту видачі кредиту до моменту уступки права вимоги (факторингу), в тому числі в порушення ст. 1082 ЦК України не надав інформації про те, які суми переходили від первинного кредитора до наступних кредиторів, в тому числі до ТОВ «Кредитні ініціативи» та зворотної передачі до AT «Альфа-Банк» на обслуговування. Також зазначає, що додаткові звернення до попередніх кредиторів та до самого AT «Альфа-Банк», щодо надання руху коштів за кредитом з моменту видачі до моменту відступлення залишились без відповіді.

Зазначає, що з квитанцій про оплату кредиту вбачається, що банк, в порушення пунктів 3.1, 3.3 кредитного договору, певний час зараховував кошти надані позичальником через касу банку на рахунки, не передбачені умовами кредитного договору. Посилається на положення Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України, затвердженої Постановою Правління Національного банку України №495 від 20 жовтня 2004 року, та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої Постановою Правління НБУ 17 червня 2004 року №280 (втратила чинність на підставі Постанови НБУ №89 від 11 вересня 2017 року) вказуючи, що зарахування банком коштів в погашення кредитного зобов`язання на рахунок 2239 згідно Плану рахунків означає їх зарахування у резерв банку. Відтак вважає, що операції по погашенню кредитної заборгованості шляхом внесення готівки через касу банку з зарахуванням банком їх на рахунок 2909 не передбачені відповідними постановами НБУ, а відтак дані обставини свідчать про відсутність доказів про те, що позичальнику ці кошти зараховувались в виконання зобов`язання за кредитним договором з погашення кредиту та процентів. Крім того, в порушення п.2.2 Постанови НБУ №495 від 20 жовтня 2004 року банками позичальнику не відкривались поточні рахунки 2620, саме з яких згідно нормативних документів НБУ належить проведення розрахунків по кредиту та процентів в сумах та терміни за розпорядженням і повним контролем саме позичальника, а не проведення їх зарахування і розподіл на власний розсуд банку.

Визначення банком до оплати неправомірної простроченої заборгованості в сумі 5034,24 грн. станом на 21 листопада 2013 року, а через п`ять місяців 4505,86 доларів США, в тому числі штрафні санкції 190,99 дол. США хоча апеляційної інстанції встановлено, що жодні платежі після 21 листопада 2013 року не проводились, свідчить на думку позивача про те, що позичальник взагалі не мав простроченої заборгованості, а переплата по тілу кредиту була здійснена на п`ять років вперед.

Вказує, що з врахуванням положень договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», документи про рух коштів за кредитним договором, з яких можливо встановити наявність або відсутність заборгованості (її точну суму) за кредитним договором на момент звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку (вказані у вимозі), повинні бути наявні у AT «Альфа-Банк» (станом на даний час - AT «Сенс-Банк»). При цьому звертає увагу на те, що законне право позичальника на письмову вимогу отримати документи на підтвердження переходу прав вимоги та виписку про рух коштів за кредитним договором підтверджено висновком, який викладено в постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року №607/3221/15-ц.

Окрім того зазначає, що згідно з іпотечним договором набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору мало здійснюватися у порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку», зокрема за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. З висновку про вартість майна, виконаного ТОВ «Незалежна експертна компанія» щодо оцінки ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 вбачається, що складання звіту та затвердження висновку (м. Київ) проведені в один день 19 листопада 2019 року, в той час як перехід права власності предмету іпотеки здійснений нотаріусом (державним реєстратором) 24 січня 2020 року. Вважає, що відсутність проведення оцінки предмета іпотеки на момент реєстрації права власності AT «Альфа-Банк» (24 січня 2020 року) на іпотечне майно свідчить про порушення відповідачем вимог ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Посилається на правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №306/2053/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від4 грудня 2019 року у справі №917/2101/17, вказуючи, що порушення іпотекодержателем вимог ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» є самостійною підставою для задоволення позову.

Також вважає, що у відповідності до іпотечного договору, Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав»,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року, та Національним стандартом №2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1442, проведення оцінки майна мало здійснюватися з використанням всіх методичних підходів, передбачених чинним законодавством, однак з висновку про оцінку майна вбачається, що визначення оцінювачем ринкової вартості іпотечного майна здійснено одним порівняльним методом, що є порушення п. 12.3.1 іпотечного договору, п. 36 Національного стандарту №1, ст. 629 ЦК України.

Окрім того відповідно до положень Національного стандарту №1, Закону України «Про оцінку майна/майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» незважаючи на вибір оцінювачем методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний, витратний), підготовці та проведенню незалежної експертизи майна мало передувати, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього, (правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 7 квітня 2021 року у справі №753/3055/18).

Звертає увагу на те, що у висновку про вартість майна та у звіті про незалежну оцінку майна наявні розбіжності при зазначенні об`єкта оцінки, в технічних характеристиках вказано дані без посилання на джерело інформації, а також зазначено не всі дані про квартиру, невірно зазначено місце розташування будинку. При цьому у висновку та звіті про незалежну оцінку майна оцінювачем визначена вартість об`єкта оцінки - 1180731 грн., однак в довідці AT «Альфа-Банк» про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу від 4 грудня 2020 року, направленій банком іпотекодавцю, зазначено, що згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності ринкова вартість предмета іпотеки визначена на рівні 674000 грн., крім того в довідці зазначено сума боргу 132517,31 дол. США, що за курсом НБУ становило 3249483,46 грн. Відтак в довідці для цілей оподаткування прощеного боргу зазначена ринкова вартість квартири не узгоджуються з розмірами оцінки від 15 листопада 2019 року, відтак вважає, що обидві оцінки є неправомірними.

Стверджує, що з аналізу наведених вище обставин вбачається, що банком порушено п. 6 ст. 3 ЦК України - добросовісність як певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При цьому звернув увагу на те, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2021 року, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24 січня 2023 року у справі №463/1162/20 за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса ЛМНО Л/о Барбуляк Х.М., AT «Альфа-Банк» про скасування реєстрації права власності, поновлення реєстрації права власності на нерухоме майно за позивачем, було встановлено, що між сторонами існує спір про заборгованість, рішення щодо якої на даний час в судовому порядку судом не визначено. При цьому, суд встановив, що позивачем у позовній заяві не було зазначено як підставу позову порушення порядку оцінки майна, а відтак предмет та підстави цього позову є іншими та не розглядались судом у наведеній справі.

Матеріали позову буди подані до Личаківського районного суду м. Львова 3 липня 2023 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю Стрепка Н.Л.

Ухвалою суду від 4 липня 2023 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розпочато в такій підготовче провадження та призначено підготовче засідання; частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано в АТ «Сенс Банк» виписку про рух коштів за договором кредиту від 31 липня 2007 року №1304/0707/71-001, який укладений між ОСОБА_3 та АКБ «ТАС-Комерцбанк»; витребувано в Управління державної реєстрації ЮД ЛМР належним чином завірену копію реєстраційної справи, що містить документи, на підставі яких приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. була здійснена реєстрація права власності на предмет іпотеки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) об`єкт житлової нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

26 липня 2023 року на виконання вказаної вище ухвали до суду надійшли витребувані документи з Управління державної реєстрації ЮД ЛМР, а саме належним чином завірені копії документів електронної форми реєстраційної справи №101, сформовані шляхом друку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

7 серпня 2023 року представник відповідача адвокат Блажевський П.І., що діяв на підставі довіреності №018793/22 від 13 грудня 2022 року, подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №463/4371/22.

В підготовчому засіданні 7 серпня 2023 року представник відповідача ОСОБА_2 подав суду відзив на позовну заяву, згідно з яким в задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі.

Вказує, що наявне рішення суду по тому ж кредиту та тому ж спору в справі №463/1162/20 від 17 вересня 2021 року Личаківського районного суду м. Львова про відмову в задоволенні заявлених вимог заявлених з тих же підстав.

Звертає увагу на те, що хоч позивачем було скеровано відповідь на вимогу в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», однак виконання даної вимоги не відбулось, при цьому банком було скеровано належну в розумінні вказаної статті Закону вимогу, отримання якої позивачем підтверджується скеруванням останнім відповіді, докази зворотного в матеріалах справи відсутні. Вказує, що незгода позивача з вимогою (зазначеною у такій сумою) не обмежує його права звернення до суду з регресним позовом до банку щодо стягнення надлишкової суми та не породжує право оскарження реєстраційної дії.

Щодо тверджень позивача про неправомірність вимоги по кредиту №1304/0707/71-001 зазначає зокрема, що у справі №463/1673/14 в задоволені позову було відмовлено та відповідне рішення суду набрало законної сили, а відтак цей спосіб захисту не був реалізованим. Щодо справи №466/5883/15-ц та зустрічних вимог про визнання недійсним кредитного договору вказує, що Верховний суд в даній справі в своїй постанові від 16 травня 2018 року зазначив, що на підтвердження права вимоги за кредитним договором від 31 липня 2007року №1304/0707/71-001 ПАТ «Альфа-Банк» було надано витяг з додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, відповідно до якого до ПАТ «Альфа-Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором від 31 липня 2007 року №1304/0707/71-001. Верховний суд звернув увагу на те, що вважаючи вказаний витяг неналежним доказом переходу до позивача права вимоги за спірним кредитним договором, суди не мотивували, якими доказами спростовується така інформація, що і було підставою скасування негативних для банку рішень двох інстанцій та скерування справи на новий розгляд. В подальшому Шевченківський районний суд м. Львова виніс ухвалу суду від 11 червня 2019 року, якою цивільну справу №466/5883/15-ц в частині зустрічного позову до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору №1304/0707/71-001 від 31 липня 2007 року провадження закрити з підстав п. 3 ч. 1 ст.255ЦПК України, ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили. Таким чином кредитний договір та договір іпотеки не є припиненими та не визнаними недійсними, станом на момент реєстраційної дії рішення суду не було, а також не було рішення суду про визнання недійсним договору факторингу чи договору відступлення прав за іпотечними договорами. Оскільки позивач вказав, що йому відомо про факторинг з 25 вересня 2015 року, встановлена законом позовна давність для оскарження такого сплила, вимоги про скасування вказаних правочинів не є предметом даного позову. Посилається на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду віл 11 вересня 2019 року у справі №201/13602/16-ц вказуючи, що на позасудове добровільне врегулювання спору в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не поширюється строк позовної давності, та строк кредитування не змінюється з направленням вимоги, а у разі неточності суми заборгованості у позивача є право на регресний позов про стягнення надлишкової суми заборгованості та це не може мати наслідком скасування реєстраційної дії, яка вчинена у відповідності до п. 61 порядку вчинення реєстраційних дій. Також зазначає, що в п. 10.11 кредитного договору встановлений сторонами строк позовної давності 10 років.

Окрім того наголошує на тому, що на його думку в позивача відсутнє право на звернення з даним позовом в врахуванням підстав такого, оскільки відповідно до п. 12.3.1 договору іпотеки порушення прав позивача немає.

Вказує, що оскільки позивач в заявлених вимогах не ставить питання про відсутність боргу, який передував оскаржуваній дії, а тому відповідно позов є передчасним та необґрунтованим, оскільки позивач підписанням такої редакції пункту договору повністю погодився із будь-яким способом та порядком при вчиненні оскаржуваної дії.

Щодо питання строку дії оцінки звертає увагу на положення пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України №358 від 21 серпня 2014 року «Про проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства», згідно з якими строк дії звіту про оцінку для цілей оподаткування становить не більше шести місяців від дати оцінки, а також згідно з Національним стандартом №1 у разі відсутності чітких вимог законодавства щодо терміну дії звіту в тому чи іншому конкретному випадку, він (термін дії) приймається на розсуд користувача оцінки. Зазначає, що твердження позивача щодо повноважень оцінювача є голослівними та спростовуються звітом про оцінку майна із копією посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача від 24 січня 2019 року. Відтак вважає, що оцінка нерухомого майна була проведена відповідно до вимог чинного законодавства. При цьому також звертає увагу на те, що оцінка відсутня в переліку документів необхідних для здійснення оскаржуваної реєстраційної дії, порядок вчинення якої зазначений в Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127. Вказує, що оцінка була замовлена іпотекодержателем зважаючи на вимоги чинного законодавства щодо обов`язковості встановлення вартості майна на дату набуття права власності на нього, та подальшого визначення розміру та оплати державного мита та військового збору до державного бюджету України. Зазначена оцінка є чинною та не оскарженою.

Також вважає, що позивачем обрано неналежний вид захисту, оскільки згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16-ц ефективним способом захисту права власності є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру.

У вказаному підготовчому засіданні 7 серпня 2023 року клопотання про зупинення провадження у справі було залишено судом відкритим у зв`язку з бажанням сторони позивача ознайомитись з таким, у зв`язку з чим у розгляді справи оголошено перерву.

15 серпня 2023 року позивач ОСОБА_3 подав до суду відповідь на відзив, в якій просить задовольнити його позовні вимоги.

Зазначає, що позивач не погоджується з доводами відповідача, викладених в відзиві та його правовою оцінкою обставин, які стосуються спірних правовідносин. Зокрема вказує, що наявність рішення суду у справі №463/1162/20 від 17 вересня 2021 року про відмову в задоволенні заявлених вимог не може бути підставою для відмови в позові у даній справі, оскільки, як вбачається із позовної заяви та вказаного рішення позивачем у даній справі позов подано з інших підстав. При цьому, предметом позову у справі №463/1162/20 було скасування реєстрації речових прав, права власності на нерухоме майно, а предметом спору у даній справі є визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Щодо тверджень відповідача про те, що непогодження позивача з сумою вимоги та її неправомірності не породжує для нього право оскарження реєстраційної дії, оскільки не обмежує його у праві на звернення до суду з регресним позовом до банку про стягнення надлишкової суми, вказує, що таке твердження не узгоджується з нормами ст. 3, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», згідно яких іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання. Вказує, що Закон України «Про іпотеку» не передбачає виконання боржником неправомірної вимоги кредитора, натомість положення ст. 37 даного Закону в редакції на час укладання іпотечного договору, що аналогічна ч. 4 ст. 37 в редакції на час проведення реєстраційних дій, надає право іпотекодавцю оскаржити в судовому порядку рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, в тому числі за наслідками неправомірності вимоги. Зазначає, що у відзиві відповідачем жодним чином не спростовані висновки, їх обґрунтування та наведені юридичні правові наслідки, викладені позивачем в позовній заяві щодо неправомірності вимоги AT «Альфа-Банк», що зазначена в повідомленні про звернення стягнення на предмет іпотеки вих. №22429 від 28 жовтня 2019 року та порядку переходу прав вимоги (факторингу) в ланцюгу банківських та фінансових установ.

Щодо відсутності оцінки нерухомого майна в переліку документів необхідних для здійснення реєстраційної дії, а також шестимісячного строку дії оцінки вказує, що такі твердження відповідача є помилковими, з огляду на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2014 року №358 втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України №304 від 10 квітня 2019 року, звіт складений поза межами строку дії постанови 19 листопада 2019 року.

Звертає увагу на те, що загальні засади державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, порядок проведення державної реєстрації прав визначено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року №1952-IV, а також Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127. Згідно з такими державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. При цьому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає необхідність при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки встановлення вартості предмету іпотеки саме на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Крім того зазначає, що в своєму відзиві відповідачем жодним чином не спростовані порушення діючого законодавства, нормативних документів, умов іпотечного договору щодо проведення оцінки всіма способами, що викладені в позовній заяві.

Також вказує, що твердження відповідача про те, що позивачем вибрано неналежний вид захисту, є помилковим, оскільки ч. 4 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. При цьому згідно з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №922/2589/19, від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 18 листопада 2020 року у справі №750/5622/19, від 18 листопада 2020 року у справі №154/883/19, починаючи з 16 січня 2020 року ефективними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

22 серпня 2023 року в підготовчому засіданні представника позивача адвокат Цімко П.О., що діє на підставі ордеру серії ВС №1121817 від 7 серпня 2023 року, подав суду заперечення на клопотання АТ «Сенс Банк» про зупинення провадження у справі.

Окрім того у вказаному засіданні представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду витребувані ухвалою про відкриття провадження в АТ «Сенс Банк» докази.

В підготовчому засіданні 22 серпня 2023 року в розгляді справи було оголошено перерву для надання можливості стороні відповідача ознайомитись з відповіддю на відзив та підготувати заперечення.

Ухвалою суду від 14 вересня 2023 року клопотання представника відповідача було задоволено та зупинено провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №463/4371/22 за позовом ОСОБА_5 до АТ «Альфа-Банк», треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області Барбуляк Х.М., ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

31 жовтня 2023 року представник позивача ОСОБА_1 подав до суду клопотання про відновлення провадження у справі.

Ухвалою суду від 6 листопада 2023 року поновлено провадження у справі та призначено таку до розгляду у відкритому підготовчому засіданні.

В підготовчому засіданні 27 листопада 2023 року представник позивача ОСОБА_6 подав до суду письмові пояснення.

Вказує, що на виконання ухвали суду AT «Сенс Банк» надано копію виписки AT «Сведбанк» по особовому рахунку ОСОБА_3 № НОМЕР_1 за період з 31 липня 2007 року по 25 травня 2012 року, при цьому виписки по особовому рахунку НОМЕР_2 (сплата процентів) ОСОБА_3 в AT «Сведбанк» відповідачем не надано. За дійсними обставинами справи згідно з пунктом 3.1 кредитного договору №1304/0707/ 71-00, погашення заборгованості за кредитом здійснюється шляхом знесення коштів на рахунок № НОМЕР_1 , а проценти підлягають сплаті через касу банку на рахунок № НОМЕР_2 в період з 1 по 20 число включно за попередній календарний місяць, проценти нараховані за останній календарний місяць фактичного користування кредитом сплачуються позичальником одночасно з погашенням кредиту (п.3.3 договору). Початок правовідносин за кредитним договором №1304/0707/71-00 визначений датою укладання кредитного договору 31 липня 2007 року, а перший платіж за графіком погашення кредиту та відсотків у відповідності до додатку №1 кредитного договору, який є невід`ємною частиною кредитного договору, визначений 20 лютого 2008 року, тобто з відтермінуванням на 6 місяців. Разом з тим, позивач ОСОБА_3 здійснював платежі через касу на рахунок по процентам №5401 достроково, що підтверджується квитанціями від 12 вересня 2007 року на суму 1179 дол. США. від 11 жовтня 2007 року на суму 1086 дол. США, від 12 листопада 2007 року на суму 1110 дол. США, від 10 січня 2008 року на суму 1106 дол. США, від 13 лютого 2008 року на суму 1101 дол. США. Попри те, з представленої відповідачем виписки про рух коштів в порушення ст. 41 Закону України «Про Національний банк України», ч. 1, 2 ст. 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», п.п. 4.2,5.1, 5.4, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою правління НБУ №254 від 18 червня 2003 року банк не надав на вимогу суду виписки по процентах та жодного доказу, який би свідчив про сплату позичальником процентів по кредиту та характер їх зарахування, в тому числі з огляду на їх дострокову сплату.

Також зазначає, що відповідач не подав суду доказу, який би підтверджував, що банком врахована оплата по кредиту, чи процентів, сплачених позичальником та зарахованих банком на рахунки 2909, 2239, в тому числі на рахунок 2620 (згідно плану рахунків - кошти на вимогу фізичних осіб та кошти на вимогу об`єктів незалежної професійної діяльності). Відповідачем не надано виписки про рух коштів AT «Дельта Банк».

Звертає увагу на те, що виписка про рух коштів по кредитному договору в банку AT «Сенс Банк» надана суду в електронній копії, яка не відповідає порядку подання електронних доказів, зокрема не засвідчена електронним цифровим підписом, відтак не вважається письмовим доказом. Окрім того вказує, що виписка є сумнівною за змістом, оскільки після зміни строку кредитування 30 грудня 2013 року, який визначається за наслідками надсилання позичальнику досудової вимоги про повне дострокове повернення кредиту та звернення в суд з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, AT «Альфа-Банк» (AT «Сенс Банк») продовжував нараховувати проценти до 30 листопада 2020 року, а з 23 квітня 2019 року і прострочену заборгованість по тілу кредиту. З виписки AT «Сенс Банк» вбачається, що початковою датою визначення простроченої заборгованості по тілу кредиту є дата 23 квітня 2019 року, що свідчить про те, що станом на день направлення досудової вимоги тіло кредиту було погашено позичальником до цієї дати, тобто на 5 років 4 місяці вперед.

Стверджує, що з аналізу наданої AT «Сенс Банк» виписки вбачається, що сума простроченої заборгованості позичальника станом на день направлення досудової вимоги 23 листопада 2013 року в розмірі 5034,24 дол. США не знайшло свого підтвердження. У позичальника прострочена заборгованість по тілу кредиту до 23 квітня 2019 року відсутня. Оплата процентів відповідно до п. 3.3 кредитного договору сплачується за попередній календарний місяць. Із представленої банком виписки випливає, що заявлена банком в досудовій вимозі від 23 листопада 2013 року сума простроченої заборгованості штучно збільшена в 4,2 рази. Відтак вважає, що дії банку щодо спонукання позичальника виконати неправомірно нараховану вимогу в 30-денний строк є недобросовісними і зводяться до зловживання правом, яке є недопустимим в силу п. 6 ст. 3 ЦК України, ст. 17 ЦК України.

Вважає, що надані AT «Сенс Банк» на вимогу ухвали суду копії виписок про руху коштів з виконання кредитного договору не можна вважати належними та допустимими доказами в підтвердження заборгованості ОСОБА_3 перед банком згідно з кредитним договором у поданому реєстратору розмірі, оскільки виписки по «АТ «Сведбанк» не містить повної інформації, яка унеможливлює встановити правильність зарахування коштів чи врахування заборгованості у зазначеному банком розмірі, правильність нарахування відсотків за користування кредитними коштами, пені, рух коштів по банку АТ «Дельта Банк» відсутній, електронна копія руху коштів по банку «Сенс Банк» не відповідає вимогам письмового доказу та не відповідає вимогам укладеного договору та закону.

Звертає увагу на те, що нотаріус, який діє як державний реєстратор, наділений відповідними повноваженнями і обов`язками з перевірки документів. Посилається на висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №755/7423/17 про те, що на нотаріуса як на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено в тому числі обов`язок встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також нотаріус зобов`язаний перевірити дійсність заявленої вимоги на момент такого звернення, правильність розрахунку розміру заборгованості, встановити відповідність вартості предмета іпотеки заявленим вимогам.

9 лютого 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшло заперечення представника відповідача ОСОБА_2 що діє на підставі довіреності №020499/23 від 1 грудня 2023 року, на долучення до матеріалів справи доказів, доданих представником позивача разом з поясненнями.

Протокольною ухвалою підготовчого засідання 12 лютого 2024 року за клопотанням представника позивача продовжено стороні позивача строк для подання доказів та долучено надані докази (квитанції) до матеріалів справи.

Також протокольною ухвалою підготовчого засідання 12 лютого 2024 року за клопотанням представника відповідача зобов`язано сторону позивача надати для огляду в судовому засіданні оригінали долучених до позовної заяви листів АТ «Альфа-Банк» №7724-23.1-б/б від 30 січня 2014 року, №33699-23.1-б/б від 15 квітня 2016 року та квитанцій про оплату кредиту, а також оригінали квитанцій, долучених разом з поясненнями.

Ухвалою суду від 12 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду.

21 травня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшли письмові пояснення представника відповідача ОСОБА_2 . Звертає увагу на те, що на виконання вимог суду відповідачем було надано суду банківську виписку по кредитному договору від 31 липня 2007 року по рахунку № НОМЕР_1 , терміни зберігання даних документів є обмеженими. Вказує, що позивач надав із позовом та із поясненнями 11 квитанцій, з яких одна квитанція від 10 березня 2009 року на суму 7800 грн. взагалі не стосується даних кредитних правовідносин, оскільки здійснена з призначенням лише для купівлі валюти. Щодо інших квитанції вказує, що кредитним договором чітко передбачено порядок погашення заборгованості, в п. 3.1 зазначено, що погашення заборгованості по кредиту здійснюється шляхом внесення коштів на рахунок № НОМЕР_1 , та в. п. 3.3 кредитного договору прописано що погашення процентів за кредитом здійснюється шляхом внесення коштів на рахунок № НОМЕР_2 . Черговість погашення заборгованості передбачена п. 3.5 кредитного договору. Зазначає, що в даному випадку позивач не надав жодної квитанції про сплату коштів на рахунок № НОМЕР_1 . Після сплати заборгованості по відсоткам на рахунок № НОМЕР_2 залишок коштів понад борг на той момент по відсоткам по кредиту було перераховано на рахунок № НОМЕР_1 , що відображено у банківських виписках що були надані суду відповідачем. Звертає увагу на те, що твердження позивача про те, що банк здійснив нарахування коштів невірно не доведено жодними доказами, альтернативного розрахунку суми боргу не надано та іншим чином різницю в розрахунках не доведено, відповідачем натомість надано банківські виписки та розрахунок боргу, який міститься у повідомленні в порядку ст. 37 Закону України «Про Іпотеку». При цьому вказує, що навіть у разі помилки в розрахунку, якщо така буде встановлена в судовому процесі, така помилка лише породжує право на повернення надмірно сплаченої суми, якщо буде встановлено що вартість предмету іпотеки є вищою за суму боргу. Звертає увагу на те, що помилка в сумі боргу не свідчить про незаконність реєстрації майна в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки норми права, які регулюють таку реєстрацію не порушені, що також встановлено в постанові Верховного Суду у справі №463/1162/20 в даних кредитних правовідносинах.

12 червня 2024 року позивач ОСОБА_3 подав до суду письмову промову (заключне слово) позивача в судових дебатах, зазначивши у такій аргументи, аналогічні викладеним у позовній заяві та інших заявах по суті, згідно з якою виходячи із обґрунтувань позовної заяви та наданих пояснень просить позовні вимоги задоволити повністю.

В судовому засіданні 13 червня 2024 року представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав, пояснення надав аналогічні, викладеним у позовній заяві та інших заявах по суті спору, вважав за можливе завершити розгляд справи та просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача ОСОБА_2 у вказаному судовому засіданні проти позову заперечив, пояснення надав аналогічні викладеним у відзиві, також вважав за можливе завершити розгляд справи, в задоволенні позову просив відмовити.

Належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання третя особа приватний нотаріус Львівського МНО Львівської обл. Барбуляк Х.М. в таке 13 червня 2024 року не з`явилась, про причини неявки не повідомила, пояснень по суті справи, клопотання про відкладення розгляду справи чи будь-яких клопотань до суду не подала. За таких обставин суд відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання та завершити розгляд справи за відсутності третьої особи.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема згідно з пунктом 3 такої одним з таких способів в тому числі є припинення дії, яка порушує право. При цьому перелік способів захисту є невичерпним, оскільки абз. 12 вказаної частини статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Так ч. 4 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Зокрема відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Частиною 1 ст. 2 Закону визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом частин першої та третьої статті 10 Закону державним реєстратором є, зокрема нотаріус. Державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктом 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком.

Для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину (пункт 57 Порядку).

Згідно з пунктом 61 Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Такі правові висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №306/1224/16-ц (провадження №14-501цс18) та від 20 березня 2019 року у справі №306/2053/16-ц (провадження №14-22цс19).

Судовим розглядом встановлено, що 31 липня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір №1304/0707/71-001 (кредит фізичній особі на купівлю та під заставу нерухомості), відповідно до умов якого позивач як позичальник отримав кредит у сумі 108 000 доларів США на строк з 31 липня 2007 року по 30 липня 2032 року включно (т. 1 а.с. 14-17).

Згідно з п. 1.4 договору кредитні кошти призначались для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу між позичальником та ОСОБА_4 з метою придбання квартири АДРЕСА_1 .

Пунктом 2.1 вказаного договору було передбачено, що забезпеченням виконання зобов`язань позичальника виступає іпотека об`єкта нерухомості, що придбавається позичальником за договором купівлі-продажі.

При цьому п. 2.3 такого встановлено, що при непогашенні заборгованості перед банком у строки, передбачені цим договором, банк має право звернути стягнення на предмет застави, та/або звернутись до суду.

Окрім того п. 3.9 договору передбачено право банку дострокової вимоги виконання зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Того ж дня 31 липня 2007 року ОСОБА_7 укладено з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким позивач придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та 20 серпня 2007 року йому було видано витяг про реєстрацію права власності на вказану квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта: 18580451 (т. 1 а.с. 22, 23).

Також 31 липня 2007 року Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_7 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О.З. та зареєстровано в реєстрі за №3528 (т. 1 а.с. 24-26).

Згідно з п. 1 іпотечного договору таким забезпечувалось належне виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають та/або випливатимуть з кредитного договору №1304/0707/71-001 від 31 липня 2007 року, а також всіх додаткових договорів, що будуть укладені до нього.

Відповідно до п. 2 на забезпечення виконання основного зобов`язнання іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: квартиру АДРЕСА_1 . При цьому згідно з п. 5 за згодою сторін предмет іпотеки оцінюється в 606400 грн.

Пунктом 10.3 іпотечного договору встановлено право іпотекодержателя обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема згідно з п. 12 договору звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором банку, може бути здійснено у один із наведених договором способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя , викладене у п.12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору.

Пунктом 12.3.1 договору визначено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п.12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою реєстрації права власності іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способом звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовились, що кандидатура суб`єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. При оцінці предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законодавством на момент оцінки.

При цьому даним пунктом договору також було встановлено, що сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п. 12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскарженим іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов`язання.

Як вбачається з долучених копій, 23 листопада 2013 року ПАТ «Альфа-Банк» було скеровано ОСОБА_3 вимогу про досудове врегулювання спору вих. №000163, якою повідомлено, що ПАТ «Альфа-Банк» придбав право вимоги за кредитним договором №1304/0707/71-001 від 31 липня 2007 року згідно договору купівлі-продажу кредитного профілю, та на день скерування вимоги є кредитором за вказаним кредитним договором. При цьому банк повідомив, що станом на 23 листопада 2013 року кредит ОСОБА_3 прострочено на 61 день, загальна сума простроченої заборгованості перед банком складає 5034,24 дол. США (т. 1 а.с. 32).

Також ПАТ «Альфа-Банк» було скеровано ОСОБА_3 попередження про вилучення заставного майна, яким повідомлено останнього про те, що станом на 21 квітня 2014 року кредит прострочено на 210 днів, прострочене до виконання зобов`язання перед банком складає 4505,86 дол. США, у тому числі штрафні нарахування 190,99 дол. США, а також що у зв`язку з невиконанням зобов`язань щодо сплати кредиту та відсотків за користування, неодноразовим ігноруванням повідомлень банку, банк прийняв рішення ініціювати процес примусового вилучення заставного майна (т. 1 а.с. 33).

В подальшому 2 квітня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до Личаківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 1 а.с. 34-36).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2015 року в справі №463/1673/14 вказаний позов було задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №1304/0707/71-001 від 31 липня 2007 року, яка станом на 1 березня 2014 року становила 629586,68 грн. та складалась з заборгованості за кредитом в сумі 585349,17 грн., по відсотках в сумі 43089,59 грн., пені в сумі 1147,92 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (двадцять один) загальною площею 65,9 кв.м., житловою площею 45,5 кв.м, яка складається з двох житлових кімнат, кухні, комори в підвалі площею 2,0 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_4 ; в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до ОСОБА_3 , ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Альфа-Банк», ТОВ «Кредитні ініціативи», третьої особи органу опіки і піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Вказаним рішенням було зокрема встановлено, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. Згідно наведених вище договорів відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором №1304/0707/71-001 від 31 липня 2007 року, що було укладено між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3 , на користь ПАТ «Альфа-Банк» (https://reyestr.court.gov.ua/Review/51817695).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2016 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2015 року у частині задоволення позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки; у решті рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2015 року залишено без змін (т. 1 а.с. 37-39).

Окрім того, в 2015 році ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до Личаківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (поручителя) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2016 року у справі №466/5883/15-ц було відмовлено за недоведеністю у задоволені позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також відмовлено за безпідставністю у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Альфа-Банк», про визнання недійсним кредитного договору №1304/0707/71-001 від 31 липня 2007 року.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» було відхилено та рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2016 року залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/70542905).

Постановою Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №466/5883/15-ц касаційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 листопада 2017 року в частині вирішення позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції (https://reyestr.court.gov.ua/Review/74054979). З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що розгляд вказаної справи на даний час не завершено.

В постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №466/5883/15-ц було зокрема встановлено, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, а 15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» за договором купівлі-продажу прав вимоги відступило ПАТ «Альфа-Банк» право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за кредитним договором від 31 липня 2007 року №1304/0707/71-001

Суд звернув увагу на те, що на підтвердження права вимоги за кредитним договором від 31 липня 2007 року №1304/0707/71-001 ПАТ «Альфа-Банк» було надано витяг з додатку №1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, відповідно до якого до ПАТ «Альфа-Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором від 31 липня 2007 року №1304/0707/71-001. При цьому вказав, що вважаючи вказаний витяг неналежним доказом переходу до позивача права вимоги за спірним кредитним договором, суди (суд першої та апеляційної інстанції) не мотивували, якими доказами спростовується така інформація. Також зазначив, що суди не врахували тієї обставини, що наявність чи відсутність повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні не звільняє відповідача від виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, а лише надає йому право виконувати вказане зобов`язання первинному кредитору. Будь-які докази виконання відповідачем своїх зобов`язань первинному кредитору матеріали справи не містили і на наявність таких доказів відповідач ( ОСОБА_3 ) не посилався.

Також Верховний Суд вказав, що відмовляючи в задоволенні позову банку суди виходили із недоведеності позивачем фактичної заборгованості позичальника за кредитним договором від 31 липня 2007 року №1304/0707/71-001, оскільки наданий банком розрахунок заборгованості не містить інформації про рух коштів за період з 31 липня 2007 року по 18 червня 2012 року, а у вимогах про досудове врегулювання спору, які були надіслані банком відповідачам, була зазначена інша сума заборгованості, відмінна від тої, яка заявлена у позові, проте такі висновки судів не ґрунтуються на вимогах закону та не узгоджувались з матеріалами справи. Зокрема, ПАТ «Альфа-Банк» на підтвердження наявності боргу позичальника перед новим кредитором було надано розрахунок суми заборгованості за кредитом станом на 1 липня 2015 року із зазначенням її складових, відповідачем правильності наданого банком розрахунку не спростовано, не надано іншого розрахунку та квитанцій про погашення кредиту, які б відрізнялися від наданого банком розрахунку та підтверджували відсутність заборгованості останнього перед банком. При цьому Верховний Суд зазначив, що відсутність в розрахунку інформації про рух коштів за указаний судами період не підтверджує неправильність визначеної банком суми боргу та нарахованих процентів, не звільняє відповідачів від обов`язку виконати зобов`язання за кредитним договором. Зазначення різної суми заборгованості у документах про досудове врегулювання спору не свідчить про недоведеність фактичної суми заборгованості, оскільки зазначені суми в указаних документах містили саме прострочену заборгованість за різні періоди.

Як вбачається з наданої на вимогу суду копії реєстраційної справи №101 сформованої шляхом друку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 24 січня 2020 року державний реєстратор прав на нерухоме майно приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Барбуляк Х.М. за результатами розгляду заяви, поданої представником АТ «Альфа-Банк» та документів, поданих для проведення державної реєстрації, прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №50808225, згідно з яким вирішила провести державну реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , за АТ «Альфа-Банк» (т. 2 а.с. 78).

Зокрема пакет документів, долучений до заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 січня 2020 року, наявний в матеріалах реєстраційної справи, містить повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 28 жовтня 2019 року вих. №22429, скероване ОСОБА_3 , у якому боржнику пропонувалось сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на дату розрахунку становив 104449,13 доларів США, та попередження про те, що у випадку несплати боргу та виконання вимоги протягом 30 днів АТ «Альфа-Банк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (т. 2 а.с. 11), а також рекомендоване повідомлення про вручення ОСОБА_3 поштового відправлення 6 листопада 2019 року (т. 2 а.с. 12).

При цьому матеріали реєстраційної справи містять докази переходу права вимоги за кредитним та іпотечним договором до АТ «Альфа-Банк», зокрема копію договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, укладеного 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», та договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором, укладеного 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» (т. 2 а.с. 34-55).

Також до заяви було долучено висновок про вартість майна, виконаний оцінювачем ТОВ «Незалежна експертна комісія» ОСОБА_10 , згідно з яким вартість нерухомого майна двокімнатної квартири АДРЕСА_5 , становила 1180731 грн. без ПДВ, дата оцінки та складення звіту 15 листопада 2019 року, строк дії звіту шість місяців з дати оцінки (т. 2 а.с. 10).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №198469040 від 31 січня 2020 року, 24 січня 2020 року приватний нотаріус Львівського нотаріального округу Барбуляк Х.М. на підставі вказаного вище рішення про державну реєстрацію прав на їх обтяжень здійснила державну реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 ,за АТ «Альфа-Банк». Підставою виникнення права власності зазначено: іпотечний договір, серія та номер: 3528, виданий 31 липня 2007 року, видавник: Пелех О.3., приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу, рекомендоване відправлення, серія та номер 828, виданий 6 листопада 2019 року, видавник УКРПОШТА, повідомлення серія та номер 22429 виданий 28 жовтня 2019 року, видавник АТ «Альфа-Банк» (т. 2 а.с. 87).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2021 року у справі №463/1162/20 було відмовлено за безпідставністю позовних вимог в задоволенні позову ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Барбуляк Х.М., АТ «Альфа-банк» про скасування реєстрації речових прав, права власності на нерухоме майно, об`єкт нерухомого майна квартира, об`єкт житлової нерухомості, адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, власник: АТ «Альфа-Банк», , поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на об`єкт житлової нерухомості що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 за ОСОБА_3 .

Відмову у задоволенні вказаного позову суд мотивував тим, що відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).

За приписами частини першої статті 35 Закону №898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону №898-IV (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону №898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону №898-IV (в редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом №800-VI змін до статті 36 Закону №898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Окрім того, відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У цьому випадку умовами іпотечного договору п. 12.3 передбачено, що іпотекодержатель має право, доки він залишається власником заставної, з метою задоволення своїх вимог і в порядку, передбаченому пунктом 12.3.1 цього договору, звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані.

Згідно з пунктом 12.3.1 договору іпотеки, який кореспондується зі статтею 35 Закону №898-IV, у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору.

Відтак суд вказав, що з наведеного слідує, що згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Під час розгляду вказаної справи судом було встановлено, що позивачу банком 30 жовтня 2019 року було направлено повідомлення про усунення порушень від 28 жовтня 2019 року №22429, яке він отримав і надав відповідь від 28 листопада 2019 року, однак вимогу не виконав. На підставі наведено суд прийшов до висновку про те, що банк вправі був звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки боржник свої зобов`язання не виконав по кредитному договору і вимогу погасити борг проігнорував, а нотаріус на законних підставах здійснив реєстрацію переходу права власності на нерухоме майно за банком.

При цьому суд також звернув увагу на те, що не заслуговують на увагу доводи відповідача про безпідставність вимоги банку та незаконність дій нотаріуса по перереєстрації права власності на спірне майно у зв`язку з скасуванням Апеляційним судом Львівської області судовим рішенням від 11 квітня 2016 року у справі №463/1673/14 рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2015 року у частині задоволення позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначивши, що з аналізу вказаного рішення суду вбачається, що підставою прийняття даного рішення було те, що банк надав розрахунок заборгованості лише з 2012 року, що позбавило суд можливість перевірити правильність нарахування такої заборгованості, однак в той час заборгованість була нарахована станом на 2014 рік, а у повідомленні про усунення порушень від 28 жовтня 2019 року №22429 заборгованість по кредиту нарахована станом на 28 жовтня 2019 року і становила 104449,13 доларів США.

Також розглядаючи вказану справу суд зазначив, що позивачем не заявлялось вимоги про визнання реєстрації права власності за банком в порушення порядку оцінки майна та порушення мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому Закон України №1304-VII від 3 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не надано доказів на підтвердження цих підстав вимог, а тому суд не перевіряв законність дій банку та нотаріуса з цих підстав.

Постановою Львівського апеляційного суду від 24 січня 2023 року у справі №463/1162/20 апеляційну скаргу ОСОБА_3 було залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2021 року залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/108770052).

Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що банк вправі був звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки боржник свої зобов`язання по кредитному договору не виконав, як і не виконав протягом тридцятиденного строку письмову вимогу банку про усунення порушення, а, відтак, нотаріус на законних підставах здійснив реєстрацію переходу права власності на нерухоме майно за банком.

Постановою Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №463/1162/20 касаційну скаргу ОСОБА_3 також залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 вересня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 січня 2023 року залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/117718204).

Так Верховний Суд вказав, що встановивши, що договір іпотеки від 31 липня 2007 року містить відповідне застереження про можливість задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки і банком дотримано положення частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання ОСОБА_3 як боржнику та іпотекодавцю вимоги про усунення порушень забезпеченого іпотекою основного зобов`язання, проте ні після завершення 30-денного строку з моменту отримання цієї вимоги, ні на час проведення державної реєстрації за названим відповідачем права власності на спірну квартиру позивач не виконав боргове зобов`язання, а також те, що державному реєстратору були надані всі необхідні документи для здійснення державної реєстрації права власності, передбачені пунктами 57, 61 Порядку №1127, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його недоведеністю.

3 липня 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, у якому просить визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора, на підставі якого в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором право власності на спірну квартиру зареєстровано за АТ «Альфа-Банк».

Оцінюючи аргументи сторін у даній справі суд в першу чергу вважає за необхідне надати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права.

Зокрема, як вже зазначалось судом вище, згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16).

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Так ч. 4 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» прямо передбачено можливість оскарження іпотекодавцем у суді рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 червня 2020 року у справі №906/516/19 зроблено висновок щодо застосування статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, згідно з яким наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19 та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі №352/1021/19 (провадження № 61-7648св20).

Відтак з наведеного вище та проаналізованих судом обставин справи вбачається, що обраний позивачем у даній справі спосіб захисту порушеного права є належним та ефективним.

Звертаючись до суду з даним позовом про скасування рішення державного реєстратора Василишин Ю.С. посилається на те, що на його думку АТ «Альфа-Банк» змінив строк кредитування надіславши йому в 2013 році досудову вимогу про повне дострокове повернення кредиту, а відтак сума, вказана в повідомленні від 2019 року заборгованості у розмірі 104449,13 дол. США не могла забезпечуватись іпотекою. При цьому звертає увагу на те, що станом на 23 листопада 2013 року у нього була наявна переплата по тілу кредиту.

Водночас, суд не може погодитись з вказаним твердженням, оскільки як вбачається з матеріалів справи, 23 листопада 2013 року ПАТ «Альфа-Банк» було скеровано ОСОБА_3 вимогу про досудове врегулювання спору вих. №000163, якою повідомив позивача про наявність у нього простроченої заборгованості перед банком у розмірі 5034,24 доларів США, а також ПАТ «Альфа-Банк» було скеровано ОСОБА_3 попередження про вилучення заставного майна, яким повідомлено останнього про розмір заборгованості станом на 21 квітня 2014 року, яка складала 4505,86 доларів США, в тому числі штрафні нарахування 190,99 доларів США (т. 1 а.с. 32,33). При цьому 2 квітня 2014 року ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки щодо спірної квартири (т. 1 а.с. 34-36). Однак, як вже зазначалось судом вище, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2016 року у справі №463/1673/14 було скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 205 вересня 2015 року в зазначеній справі, яким позов було задоволено (т. 1 а.с. 37-39), а відтак даний спосіб задоволення своїх вимог банком реалізовано не було.

При цьому щодо посилання позивача на правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16, слід зауважити, що у таких Верховним Судом дійсно було вказано, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Аналогічні положення викладені також і в постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі №186/1376/19.

Водночас, з умов укладеного позивачем 31 липня 2007 року з АКБ «ТАС-Комерцбанк» кредитного договору №1304/0707/71-001 вбачається, що строк кредитування за таким мав сплити лише 30 липня 2032 року.

При цьому у своїй правовій позиції у справі №444/9519/12 Верховний Суд посилався на те, що відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому предметом спору в зазначеній справі було стягнення банком як позикодавцем заборгованості за кредитним договором з позичальника.

Аналогічні положення викладені також і в правовій позиції, викладеній Верховним Судом у справі №202/4494/16, з аналогічним предметом спору.

Відтак зі змісту вказаних вище постанов Великої Палати Верховного Суду вбачається, що останній безпосередньо пов`язує скерування вимоги, передбаченої ч. 2 ст. 1050 ЦК Україниз подальшим зверненням позикодавця з позовом до позичальника щодо стягнення такої заборгованості в судовому порядку, чого в даному випадку не відбулось, оскільки зобов`язання було забезпечено іпотечним договором та банк задля задоволення своїх вимог обрав звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку, однак, як вже зазначалось вище, йому не вдалось задовольнити свої вимоги у зв`язку зі скасуванням судового рішення.

Також щодо посилань позивача на відсутність у нього простроченої заборгованості та наявність переплати по тілу кредиту з посиланням на обставини, встановлені Апеляційним судом Львівської області у справі №463/1673/14, суд звертає увагу на те, що встановлення судами в інших справах неналежного розрахунку банком розміру заборгованості позичальника, здійсненого до моменту звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», не може бути автоматичною підставою вважати, що станом на момент звернення банку до державного реєстратора з відповідною заявою про реєстрацію права власності на іпотечне майно, ним не було враховано відповідні висновки суду та здійснено невірний розрахунок заборгованості.

При цьому у рішенні Личаківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2021 року у справі №463/1162/20 суд звернув увагу на те, що підставою прийняття Апеляційним судом Львівської області рішення від 11 квітня 2016 року у справі №463/1673/14, яким скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 вересня 2015 року у частині задоволення позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, було те, що банк надав розрахунок заборгованості лише з 2012 року, що позбавило суд можливості перевірити правильність нарахування такої заборгованості, однак в той час заборгованість була нарахована станом на 2014 рік, а у повідомленні про усунення порушень від 28 жовтня 2019 року №22429 заборгованість по кредиту нарахована станом на 28 жовтня 2019 року і становила 104449,13 доларів США.

Окрім того, як вже зазначалось судом вище, Верховним Судом в постанові від 16 травня 2018 року у справі №466/5883/15-ц було зазначено зокрема про те, що відсутність в розрахунку інформації про рух коштів за указаний судами період не підтверджує неправильність визначеної банком суми боргу та нарахованих процентів, не звільняє відповідачів від обов`язку виконати зобов`язання за кредитним договором. Зазначення різної суми заборгованості у документах про досудове врегулювання спору не свідчить про недоведеність фактичної суми заборгованості, оскільки зазначені суми в указаних документах містили саме прострочену заборгованість за різні періоди.

У зв`язку з цим судом не беруться до уваги посилання сторони позивача на те, що банком на вимогу суду було надано належним чином всіх виписок по особовим рахункам ОСОБА_3 .

При цьому щодо посилань позивача на те, що банком не було надано йому даних про рух коштів, не надано інформації про те, які суми переходили від первинного кредитора до наступних кредиторів суд звертає увагу на те, що хоч позивачем долучено до матеріалів позову заяви, скеровані 4 лютого 2019 року уповноваженим особам Фонду на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Омега Банк» (т. 1 а.с. 79-82), а також заяву, скеровану 21 грудня 2020 року АТ «Альфа-Банк», з доказами скерування таких, однак доказів отримання вказаних заяв адресатами до матеріалів позову не долучено. Окрім того самим же позивачем долучено до позову копії відповідей на його звернення ПАТ «Альфа-Банк» від 30 січня 2014 року, в якому банком було повідомлено ОСОБА_3 про заміну кредитора у зобов`язанні та надано копію виписки з відповідного договору купівлі-продажу прав вимоги, та від 15 квітня 2016 року, в якому банком було повідомлено ОСОБА_3 про розмір наявної у нього переплати за тілом кредиту, а також заборгованості з деталізацією заборгованості за тілом кредиту, простроченими відсотками та поточними відсотками (т. 1 а.с. 40, 41). Відтак відсутні підстави вважати, що банком було порушено ч. 2 ст. 1082 ЦК України щодо надання доказів відступлення права грошової вимоги.

При цьому Верховним Судом у постановах від 2 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, було викладено висновок, згідно з яким принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд звертає увагу на те, що всупереч пункту 12.3.1 іпотечного договору, укладеного між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_7 , позивачем при зверненні до суду з даним позовом про оскарження рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем не доведено, що ним було повністю виконано основне зобов`язання. Також позивачем не надано альтернативного розрахунку заборгованості, висновку спеціаліста, з яких би вбачались, що відповідачем було здійснено невірний розрахунок заборгованості при скеруванні позивачу повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання від 28 жовтня 2019 року, яке було подане державному реєстратору разом з заявою про реєстрацію права власності, та що було підставою прийняття останнім оспорюваного рішення 24 січня 2020 року, а відтак не доведено даної обставини жодними належними та допустимими доказами.

Окрім в обґрунтування своїх вимог позивач також посилається на те, що надані ним кошти зараховувались банком на рахунки, не передбачені умовами кредитного договору, а також не передбачені для таких цілей діючими на той час нормативно-правовими актами, що регулювали банківську діяльність.

Так пунктом 3.1 кредитного договору, укладеного 31 липня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_7 було визначено, що позичальник зобов`язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № НОМЕР_1 щомісяця через касу банку, а відповідно до п. 3.3. вказаного договору проценти за користування кредитом підлягали сплаті позичальником через касу банку на рахунок нарахованих відсотків №5401.

З наданих квитанцій (т. 1 а.с. 42-44) вбачається, що 20 листопада 2009 року ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було сплачено АТ «Сведбанк» 2000 доларів США, що було еквівалентно 15980 грн., вказані кошти були прийняті на рахунок №5401; 18 березня 2010 року - 3000 доларів США, що еквівалентно 23928 грн., прийняті на рахунок № НОМЕР_3 ; 19 березня 2012 року - 6700 доларів США, що еквівалентно 53499,5 грн., прийняті на рахунок № НОМЕР_4 ; 21 січня 2009 року ОСОБА_3 в рахунок погашення прострочених відсотків згідно договору було сплачено АТ «Сведбанк» 888 доларів США, що було еквівалентно 6837,6 грн., вказані кошти були прийняті на рахунок № НОМЕР_5 ; та 21 липня 2009 року в рахунок погашення прострочених відсотків було сплачено 821 долар США, еквівалентні 6290,67 грн., які було прийнято на рахунок № НОМЕР_5 .

При цьому пунктом 2.2 Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України №495 від 20 жовтня 2004 року, на яку посилається сторона позивача, в редакції чинній на час здійснення вказаних вище банківських операцій, було визначено, що операції з приймання готівки в національній та іноземній валютах від клієнтів через каси банків України відображаються в бухгалтерському обліку на підставі відповідних прибуткових касових документів, визначених Інструкцією про касові операції в банках України, затвердженою постановою Правління Національного банку України 14 серпня 2003 року №337 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003 року за №768/8089 (із змінами), зокрема такими бухгалтерськими проводками:

приймання готівки для зарахування на розподільчі рахунки в іноземній валюті у випадках, передбачених законодавством України: дебет - 1001, 1002; кредит - 2603;

приймання готівки від фізичних осіб для зарахування на поточні, вкладні (депозитні) рахунки: дебет - 1001, 1002; кредит - 2620, 2625, 2630, 2635;

приймання готівки від фізичних та юридичних осіб для зарахування на рахунки інших юридичних та фізичних осіб: дебет - 1001, 1002; кредит - 2520, 2530, 2600, 2620, 2650, 2902.

Однак пунктом 2.5 було визначено, що операції зокрема з приймання готівки в іноземній валюті від фізичних осіб для здійснення переказу без відкриття рахунку та виплати переказу отримувачу готівкою відображаються в тому числі бухгалтерськими проводками з кредитом 2909.

А пунктом 1.5 даної Інструкції передбачалось, що для відображення в бухгалтерському обліку операцій з готівкою та банківськими металами банки згідно з обліковою політикою можуть використовувати відповідні транзитні рахунки, рахунки кредиторської та дебіторської заборгованості з подальшим відображенням цих операцій за призначенням

Так відповідачем на вимогу суду надано зокрема виписку по особовому рахунку за № НОМЕР_1 (т. 3 а.с. 159-165), в яких відображено зарахування на вказаний рахунок 20 листопада 2009 року 1209 доларів США, 18 березня 2010 року 2308 доларів США, та 19 березня 2012 року 4673 доларів США.

При цьому черговість погашення заборгованості була передбачена п. 3.5 кредитного договору, згідно з яким кошти, що спрямовуються позичальником на виконання зобов`язань за таким в першу чергу мали вноситись на сплату процентів та комісії, потім на погашення (повернення) кредиту, потім на сплату нарахованої неустойки, потім на відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов цього договору. А у разі наявності простроченої заборгованості вносились в першу чергу на погашення простроченої заборгованості за процентами, далі на погашення простроченої заборгованості за комісіями, потім на погашення простроченої заборгованості за кредитом. Після погашення позичальником прострочених зобов`язань кошти надалі мали зараховуватись знову за загальним порядком черговості.

Окрім того Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженою постановою Правління Національного банку України №280 від 17 червня 2004 року, в редакціях чинних станом на січень та липень 2009 року, було визначено, що клас рахунків 223 призначений для іпотечних кредитів, що надані фізичним особам, а не для зарахування коштів у резерв банку, як стверджує позивач.

Зокрема даною інструкцією було визначено що рахунки 2239 призначені для прострочених нарахованих доходів за іпотечними кредитами, що надані фізичним особам, за дебетом рахунку проводяться суми прострочених нарахованих доходів, за кредитом рахунку проводяться суми отриманих доходів, що повністю відповідає призначенням платежів, вказаним у наданих позивачем квитанціях.

Відтак з наданих виписок по банківських рахунках позивача та представлених ним квитанцій, з врахуванням положень кредитного договору та наведених вище норм, вбачається, що кошти, які вносились позивачем готівкою в касу банку в рахунок його зобов`язань за вказаним кредитним договором надалі розприділялися банком на відповідні рахунки за визначеною черговістю, що не суперечить нормам діючого на той час законодавства, а також умовам кредитного договору.

Також однією з підстав звернення позивача до суду з даним позовом є те, що на його думку не було проведено належної оцінки предмета іпотеки на момент реєстрації права власності AT «Альфа-Банк» на іпотечне майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Так відповідно до п. 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 в редакції, чинній станом на дату винесення оспорюваного рішення про державну реєстрацію прав, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Однак згідно з ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній станом на дату винесення оспорюваного рішення про державну реєстрацію прав, іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Стаття 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», в чинній станом на дату винесення оспорюваного рішення про державну реєстрацію прав редакції, визначає, що оцінка майна проводиться у випадках, встановлених законодавством України, міжнародними угодами, на підставі договору, а також на вимогу однієї з сторін угоди та за згодою сторін.

При цьому згідно з ст. 9 даного Закону методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

Також відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна.

Зокрема згідно з п. 34 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року №1440, в редакції постанови №168 (168-2015-п) від 31 березня 2015 року, об`єкт оцінки у разі його застави оцінюється за ринковою вартістю без включення до неї суми податку на додану вартість.

Відповідно до п. 35 оцінка майна проводиться із застосуванням методичних підходів, методів оцінки, які є складовими частинами методичних підходів або є результатом комбінування кількох методичних підходів, а також оціночних процедур.

При цьому дійсно п. 36 визначено, що оцінювач застосовує, як правило, кілька методичних підходів, що найбільш повно відповідають визначеним меті оцінки, виду вартості за наявності достовірних інформаційних джерел для її проведення. Водночас, з наведених положень вбачається, що даний пункт Загальних засад не містить імперативної вимоги щодо обов`язкового застосування оцінювачем кількох методичних підходів.

Зі змісту пунктів 56, 57 Загальних засад вбачається, що звіт про оцінку майна повинен зокрема містити дату оцінки та дату завершення складення звіту, а у разі потреби - строк дії звіту та висновку про вартість майна відповідно до вимог законодавства.

Окрім того, як вже зазначалось вище, пунктом 12.3.1 укладеного між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_7 31 липня 2007 року іпотечного договору, що передбачає можливість задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», визначено, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання зазначеної процедури договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою реєстрації права власності іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способом звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовились, що кандидатура суб`єкта оціночної діяльності визначається іпотеко держателем, та встановили, що при оцінці предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законодавством на момент оцінки.

Оцінюючи аргументи позивача суд звертає увагу на те, що з наданої копії реєстраційної справи на спірний об`єкт нерухомого майна вбачається, що при здійсненні державної реєстрації права власності на зазначене іпотечне майно за AT «Альфа-Банк» державному реєстратору для встановлення вартості даного майна було надано висновок про вартість майна, виконаний оцінювачем ТОВ «Незалежна експертна комісія» ОСОБА_10 . Зі змісту даного висновку вбачається, що датою оцінки та складення звіту є 15 листопада 2019 року, водночас строк дії звіту шість місяців з дати оцінки, тобто до 15 травня 2020 року, та відтак станом на 24 січня 2020 року такий був чинним та саме визначена даним висновкомвартість нерухомого майна - 1180731 грн. без ПДВ, є дійсною вартістю, за якою іпотекодержатель набув предмет іпотеки у власність, оскільки таку було визначеною на момент набуття на підставі відповідної чинної оцінки.

При цьому дані висновки суду не спростовуються правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №306/2053/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №917/2101/17, оскільки у таких зазначено про необхідність встановлення вартості предмету іпотеки при передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, а не необхідність проведення такої оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності обов`язково саме в день набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Окрім того, з наданої стороною позивача копії звіту про незалежну оцінку майна щодо об`єкта оцінки - двокімнатної квартири АДРЕСА_5 , власник ОСОБА_3 , частиною якого є вказаний вище висновок про вартість вказаного майна, вбачається, що виконавець такого ТОВ «Незалежна експертна комісія» був суб`єктом оціночної діяльності на підставі сертифікату №987/18 від 18 грудня 2018 року та оцінювач такого ОСОБА_10 , яким безпосередньо здійснювалась оцінка, є сертифікованим експертом-оцінювачем та здійснював свою діяльність на підставі свідоцтва про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів №395 від 27 грудня 2016 року, мав необхідну базову професійну освіту в області оцінки нерухомого майна, а також відповідні освітні та професійні сертифікати (т. 1 а.с. 56).

Зі змісту звіту та висновку вбачається, що при визначенні вартості майна оцінювачем було використано порівняльний методичний підхід, було здійснено огляд будинку, в якому знаходиться вказане нерухоме майно, однак власником було обмежено доступ безпосередньо до об`єкту оцінки (т. 1 а.с. 61-62, 65-70).

При цьому оцінювач вказав, що не вважав за доцільне використовувати у вказаному звіті витратний підхід, а також не використовував дохідний підхід, оскільки такий застосовується для визначення вартості об`єктів, які орієнтовані на отримання прибутку їх власниками, однак розрахунок очікування майбутнього дисконту лежить за межами можливостей оцінювача. Оцінювач зазначив, що ринок купівлі-продажу подібних до оцінюваного об`єктів розвинений, є достатня кількість даних щодо цін пропонування подібного майна, що дозволяє зробити висновок щодо ринкової вартості об`єкта оцінки за одним підходом - порівняльним (т. 1 а.с. 65). Жодних доказів на підтвердження того, що експерт-оцінювач при здійсненні оцінки спірного предмета іпотеки об`єктивно мав змогу використати інші підходи оцінки, передбачені чинним законодавством, а, як вже зазначалось вище, Національний стандарт №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року№1440, в редакції постанови №168 (168-2015-п) від 31 березня 2015 року, містить лише рекомендації щодо застосування оцінювачем кількох методичних підходів, а не імперативну норму щодо обов`язкового застосування більш ніж одного методичного підходу.

Щодо посилання позивача на те, що підготовці та проведенню незалежної експертизи майна мало передувати ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього, суд звертає увагу на зазначені вище викладені в звіті обставини щодо того, що власником, тобто позивачем ОСОБА_3 , було обмежено доступ до об`єкту оцінки, однак оцінювачем було оглянуто будинок, в якому такий знаходиться, та відтак вказано характеристики такого.

Відтак з урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності саме позивач, як особа, яка стверджує про порушення з боку іпотекодержателя своїх прав мало довести ту обставину, що внаслідок того, що оцінювач не здійснював огляд об`єкта оцінки, а також наявних у тексті звіту помилок при зазначенні об`єкта оцінки, неповноті на думку позивача технічних характеристик та даних про квартиру, невірного розташування (лінії забудови) будинку, визначена останнім вартість спірного майна могла не відповідати його реальній ринковій вартості.

Окрім того, зазначення AT «Альфа-Банк» в довідці про отриманий дохід у вигляді прощеного боргу від 4 грудня 2020 року іншої ринкової вартості предмета іпотеки - 674000 грн., відмінної від розміру оцінки від 15 листопада 2019 року, не може в даному випадку бути підставою для визнання незаконним рішення державного реєстратора, оскільки така не бралась до уваги державним реєстратором при здійсненні відповідної реєстрації права власності на спірний об`єкт іпотеки за AT «Альфа-Банк».

Як слушно зауважує представник відповідача, незгода позивача з визначеною вартістю предмета іпотеки, з врахуванням наведених вище положень ч. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», може бути підставою для звернення з позовом про відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, однак така не може бути підставною для визнання рішення про державну реєстрацію прав, на підставі якогоіпотекодержатель набув предмет іпотеки у власність, недійсним.

Таким чином, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, судом не було встановлено будь-яких порушень процедури реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а також не встановлено в діях банку порушення передбаченого п. 6 ст. 3 ЦК України принципу добросовісності здійснення цивільних прав, а відтак суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші доводи, зазначені сторонами у заявах по суті справи та в судовому засіданні, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Також у відповідності до положень ст. 141, п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Частинами 1, 2 ст. 141 Кодексу визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до переконання про повну відмову в задоволенні позову, судові витрати позивачу не відшкодовуються. Щодо судових витрат відповідача, то питання розподілу таких судом не вирішується, оскільки доказів їх понесення відповідачем суду на час ухвалення рішення не надано.

Керуючись ст.ст. 81, 82, 141, 158, 223, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

постановив:

в. задоволенні позову ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області Барбуляк Христина Миколаївна про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_6 .

Відповідач: Акціонерне товариство «СЕНС БАНК», місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 23494714.

Третя особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області Барбуляк Христина Миколаївна, місцезнаходження: 79026, м. Львів, вул. Рубчака, 5.

Суддя: Стрепко Н.Л.