УХВАЛА

17 червня 2024 року

м. Київ

справа № 569/12302/23

провадження № 61-7808ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 08 березня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 16 травня 2024 року у проваджені за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними рішень начальника та головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, зобов`язання вчинити дії, стягувач - Акціонерне товариство «УКРСИББАНК»,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила визнати неправомірними:

постанову начальника відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Іщук Наталії Володимирівни (далі - начальник ВДВС) від 22 травня 2023 року «Про результати перевірки законності виконавчого провадження», якою скасовано постанову головного державного виконавця Бабич Тетяни Олегівни про закінчення виконавчого провадження від 06 квітня 2023 року № НОМЕР_1;

постанову головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бабич Т. О. (далі - головний державний виконавець) від 16 червня 2023 року, якою виконавче провадження відновлено;

зобов`язати начальника ВДВС та головного державного виконавця усунути порушення шляхом скасування оскаржуваних постанов.

Скарга обґрунтована тим, що на виконанні у виконавчій службі перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Рівненського міського суду Рівненської області від 04 грудня 2023 року № 569/3446/13-ц, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УКРСИББАНК» 63 770,32 доларів США, що станом на 25 січня 2023 року за курсом Національного банку України складає 509 716,17 грн, 2 715,15 грн - пені, судових витрат - 3 441,00 грн, а всього - 515 872,32 грн.

Постановою головного державного виконавця від 06 квітня 2023 року закінчено виконавче провадження № НОМЕР_1 на підставі пункту 9 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», в зв`язку зі стягненням боргу в повному розмірі.

Зазначена постанова оскаржена стягувачем начальнику ВДВС.

Постановою Начальника ВДВС від 22 травня 2023 року «Про результати перевірки законності виконавчого провадження» скасовано постанову головного державного виконавця від 06 квітня 2023 року № НОМЕР_1 про закінчення виконавчого провадження.

Постановою головного державного виконавця 16 червня 2023 року виконавче провадження відновлене.

Вважає незаконними та необґрунтованими постанови від 22 травня 2023 року та від 16 червня 2023 року, оскільки начальник ВДВС безпідставно дійшов висновку, що судове рішення не виконане, а борг не стягнуто.

Заявниця вказує, що у період з 2014 року до 2023 року стягнення проводилося в гривнях, національна валюта не конвертувалася в іноземну, з цим погоджувався стягувач, тому вимога стягувача після проведення стягнення і закінчення виконавчого провадження про повторне стягнення боргу вже в доларах США суперечить духу і змісту норм Конституції України, законодавства про виконавче провадження.

Також, ОСОБА_1 вказувала, що стягувач пропустив встановлений законом строк подання скарги до начальника ВДВС, оскільки оскаржувана ним постанова про закінчення виконавчого провадження ухвалена 06 квітня 2023 року, із скаргою звернувся 21 квітня 2023 року.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 08 березня 2024 року, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 16 травня 2024 року, в задоволенні скарги відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що оскаржувані постанови є правомірними, оскільки винесення у виконавчому провадженні відносно ОСОБА_1 постанови про закінчення виконавчого провадження від 06 квітня 2023 року на підставі пункту 9 частини першої статті 39 ЗУ «Про виконавче провадження» було здійснено державним виконавцем помилково, оскільки примусове стягнення коштів, всупереч статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» відбулося у національній валюті, замість іноземної валюти, в якій стягнуто кошти за судовим рішенням.

Суди першої та апеляційної інстанцій не вбачали підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 , адже примусове стягнення коштів у валюті, відмінній тій, яка зазначена в судовому рішенні, суперечить висновкам Верховного Суду, зокрема, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц.

У травні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 08 березня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 16 травня 2024 року.

У касаційній скарзі заявниця, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким її скаргу про визнання неправомірними рішень та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій безпідставно застосовано вимоги статей 49, 53 Закону України «Про виконавче провадження», які не підлягали застосуванню під час розгляду скарги ОСОБА_1

У період з 2014 року до 2023 року стягнення за виконавчим листом здійснювалося в гривнях, яка не конвертувалася в іноземну валюту, тобто з цим погоджувався стягувач, який дії державного виконавця, з цього приводу, не оскаржував.

Водночас, оскаржуючи постанову головного державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, стягувач пропустив строк звернення із скаргою, оскільки фіскальний чек та повідомлення про вручення поштового відправлення не є належними доказами направлення скарги до ВДВС у межах десятиденного строку.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Судами встановлено, що на виконанні головного державного виконавця перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Рівненського міського суду Рівненської області № 569/3446/13-ц від 04 грудня 2013 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 63 770,32 дол. США, що станом на 25 січня 2013 року за курсом Національного банку складає 509 716,17 грн, 2 715,15 грн - пені, судових витрат - 3 441,00 грн, а всього - 515 872,32 грн.

17 січня 2014 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 відносно боржника ОСОБА_1

06 квітня 2023 року постановою головного державного виконавця закінчено виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа від 04 грудня 2013 року, № 569/3446/13-ц стосовно боржника ОСОБА_1 відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, утримано солідарно з боржників загальну суму боргу в сумі 515 837,32 грн, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження сплачені в повному розмірі.

22 травня 2023 року начальником ВДВС винесено постанову про результати перевірки законності виконавчого провадження, проведеної, на підставі скарги стягувача АТ «УКРСИББАНК», зокрема, на дії головного державного виконавця з приводу передчасного закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1, який помилково прийняв рішення про фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, а саме стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті, визначеному станом на 25 січня 2013 року, відповідно залишок заборгованості згідно рішення суду становить 44 801,62 дол. США та 2 715,15 грн - пені.

За результатами проведеної перевірки начальником ВДВС скасовано постанову головного державного виконавця від 06 квітня 2023 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 та зобов`язано вжити заходів до примусового виконання рішення суду та вчинити дії у виконавчому провадженні у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження».

Начальник ВДВС вважав, що перерахування присудженої судом суми в національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України не вважається належним виконанням судового рішення.

Головним державним виконавцем 16 червня 2023 року відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 04 грудня 2023 року № 569/3446/13-ц стосовно боржника ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що у разі ухвалення судового рішення про стягнення боргу в іноземній валюті, стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішення, а не її еквівалент в національній валюті, а отже не доведено повне та фактичне виконання судового рішення, як на час винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, так і здійснення начальником виконавчої служби перевірки виконавчого провадження щодо вказаного боржника, відповідно відсутні підстави для задоволення її (боржника) скарги.

Верховний Суд погоджується з наведеними висновками з огляду на таке.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина 2 статті 451 ЦПК України).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2023 року в справі № 2218/25821/2012 (провадження № 61-1864св23) зазначено, що «за змістом пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Частиною другою статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. Отже, державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, на виконання якого було видано виконавчий лист, або у зв`язку із визнанням судом, серед іншого, виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню».

Отже, виконання рішення вважається закінченим із моменту сплати боржником усіх сум, присуджених на користь стягувача відповідно до змісту виконавчого листа.

Відтак, належним виконанням судового рішення про стягнення грошових коштів є зарахування відповідної суми на рахунок стягувача.

Головний державний виконавець під час винесення 06 квітня 2023 року постанови про закінчення виконавчого провадження стосовно боржника ОСОБА_1 керувався зарахуванням суми боргу на рахунок стягувача в гривневому еквіваленті - 515 872,32 грн, тобто вважав, що судове рішення виконано фактично та повністю.

Водночас, отримавши скаргу стягувача АТ «УКРСИББАНК» та повідомлення про залишок заборгованості у розмірі 44 801,62 дол. США та 2 715,15 грн - пені за виконавчим листом № 569/3446/13-ц стосовно боржника ОСОБА_1 , начальник ВДВС відповідно до статті 74 ЗУ «Про виконавче провадження» здійснив перевірку виконавчого провадження відносно вказаного боржника та, встановивши відсутність доказів фактичного виконання в повному обсязі рішення, 22 травня 2023 року виніс постанову про скасування постанови головного державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, а 16 червня 2023 року головним державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження.

Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про правомірність рішень начальника ВДВС щодо скасування постанови про закінчення виконання провадження та головного державного виконавця про відновлення виконавчого провадження № НОМЕР_1 стосовно боржника ОСОБА_1 , оскільки державний виконавець на момент закінчення виконавчого провадження, всупереч частині третій статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», прийнявши зарахування боргу за виконавчим листом в національній валюті - 515 837,32 грн, помилково дійшов висновку про фактичне виконання в повному обсязі рішення боржником ОСОБА_1 , адже зазначене суперечить змісту виконавчого листа та судового рішення, відповідно до яких сума боргу стягнута солідарно з боржників саме в іноземній валюті.

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України не вважається належним виконанням (пункт 52).

За наведених обставини суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 на постанову начальника ВДВС та постанову головного державного виконавця.

Довід касаційної скарги, що судами попередніх інстанцій застосовано вимоги статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», які не підлягали застосуванню під час розгляду скарги ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки вказана норма права була чинною на момент закінчення виконавчого провадження 06 квітня 2023 року, а відповідно є обов`язковою для застосування державним виконавцем під час вчинення виконавчих дій.

Посилання ОСОБА_1 про помилкове застосування судами першої та апеляційної інстанцій вимог статті 53 Закону України «Про виконавче провадження» (Звернення стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб) не підтверджено та спростовано змістом оскаржуваних судових рішень, тобто суди не застосовували вказану норму права.

Аргумент касаційної скарги, що у період з 2014 року до 2023 року стягнення за виконавчим листом здійснювалося в гривнях, яка не конвертувалася в іноземну валюту, тобто з цим погоджувався стягувач, не мають правового значення, оскільки вказане може бути врегульовано державним виконавцем під час закінчення виконавчого провадження та перевірки фактичного виконання судового рішення у повному обсязі.

У наведеному випадку, головний державний виконавець, не перевіривши належним чином фактичне виконання судового рішення у повному обсязі солідарним боржником ОСОБА_1 , помилково закінчив виконавче провадження, що стало підставою для звернення стягувача із скаргою до начальника ВДВС.

Безпідставним також є довід касаційної скарги про пропуск стягувачем строку на подачу скарги до начальника ВДВС на постанову головного державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, оскільки, на переконання заявниці, фіскальний чек та повідомлення про вручення поштового відправлення не є належними доказами направлення скарги до ВДВС у межах десятиденного строку, водночас саме вказані документи є належними доказами на підтвердження дотримання процесуальних строків та вчинення відповідних процесуальних дій.

Довід касаційної скарги, що суди попередніх інстанцій безпідставно застосували висновки, викладені, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, оскільки такі висновки сформульовано за інших обставини справи, Верховний Суд відхиляє, з огляду на те, що суд касаційної інстанції у наведеній справі сформулював висновок саме у подібних процесуальних правовідносинах, а саме - закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з виконання судового рішення, шляхом примусового стягнення боргу у гривневому еквіваленті, а не в іноземній валюті, як визначено судовим рішенням.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судами, зводяться до переоцінки судами доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 08 березня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 16 травня 2024 року є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 08 березня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 16 травня 2024 року у проваджені за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними рішень начальника та головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, зобов`язання вчинити дії, стягувач - Акціонерне товариство «УКРСИББАНК».

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян