Номер провадження: 22-ц/813/277/24
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

15 липня 2020 року позивач ТОВ "ВЕЛЛФІН" звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 198032,00 грн., а також витрати на оплату судового збору.

В позовних вимогах позивач посилається на те, що 02 червня 2017 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 був укладений Договір позики №200133 в електронній формі, на підставі якого на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 5000,00 грн. Відповідачем умови договору позики не виконуються, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 198032,00 грн., в зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 посилається на те, що по вказаним вимогам закінчився строк позовної давності, ним не було підписано договір позики, не надано пояснень суми заборгованості, та розмір нарахованих відсотків значно перевищує розмір заборгованості за кредитом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2021 року позовні вимоги ТОВ «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором позики в розмірі 198032,00 грн. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» (судовий збір в розмірі 2970,48 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про задоволення позовної заяви повністю; не враховано факт того, що ОСОБА_1 не підписував кредитного договору; не застосовано позовну давність.

Порядок розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційне провадження розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 07 червня 2024 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що позивачем та відповідачем було укладено Договір позики №200133 від 02.06.2017 року в електронній формі, про що суду надані роздруківка заявки _а.с.15-18) та Договору позики №200133 від 02.06.2017 (а.с.19-23).

Відповідно до умов вказаного договору Позикодавець надає Позичальникові на умовах, що передбачені даним Договором, грошові кошти в позику в сумі 5000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п. 1.1.5 цього Договору.

Позика надається Позичальнику виключно за допомогою Веб-сайту Позикодавця (http://creditup.com.ua), за умови ідентифікації Позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором.

Строк позики за цим Договором складає 30 днів, позика має бути повернута згідно Графіку розрахунків (додаток до Договору) до 02.07.2017 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 липня 2017 року ОСОБА_1 уклав Додаткову угоду №1, якою пролонгував договір до 07 серпня 2017 року, що підтверджується саме Додатковою угодою №1 // та випискою з Особистої картки позичальника //. Окрім цього, 19.10.2017 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду №2 //, якою була проведена реструктуризація та утверджений новий графік погашення заборгованості.

Однак відповідач ОСОБА_1 не виконав зобов`язання по поверненню суми отриманої позики та оплати відповідної плати за користування нею, чим порушив умови вказаного договору та додаткових угод, що вбачається з детального розрахунку заборгованості, наданого позивачем до позову, станом на 05.07.2020 року. Так, згідно із вказаного розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 становить 198032,00 грн., з яких 5000,00 грн. основний борг; 93932,00 грн. заборгованість по відсоткам; 99100,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками (а.с.76-87).

При цьому з наданих стороною позивача матеріалів вбачається, що боржником ОСОБА_1 загальною сумою було сплачено 15394,00 грн., останній платіж з яких надійшов 27.03.2018 року, що підтверджується витягом з Особистої картки позичальника /а.с.69/, а також детальним розрахунком заборгованості (а.с.76-87).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції правильно встановив, що:

1) доводи сторони відповідача щодо того, що ним не підписувався вказаний договір, суд відхилив, оскільки з матеріалів справи вбачається підписання вказаного договору відповідно до умов Закону України «Про електронну комерцію»;

2) суд погодився з доводами сторони позивача щодо того, що відповідач жодним чином не заперечує: факту заповнення ним особисто Заявки на отримання позики з зазначенням у неї своїх особистих даних та розміру позики, яка додана до позову; факту покрокового виконання ним на Сайті Позивача порядку отримання позики та підписання електронного договору позики одноразовим ідентифікатором; факту надходження до Особистого кабінету відповідача договору позики №200133 від 02.06.2017 року, з яким відповідач був ознайомлений та не подавав жодних заяв щодо недійсності зазначеного правочину; факту надходження на картковий рахунок відповідача суми у день укладення договору позики 02.06.2017 року.

2) стосовно доводів відповідача щодо пропуску строку позовної давності суд зазначив, що останній платіж від ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» надійшов 27.03.2018 року, що підтверджується витягом з Особистої картки позичальника /а.с.69/, а також детальним розрахунком заборгованості /76-87/, в зв`язку з чим строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки обраховується з моменту настання строку погашення чергового платежу.

3) доводи сторони відповідача щодо безпідставності нарахування відсотків та необґрунтованості суми заявленої до стягнення заборгованості суд також відхиляє, оскільки вказані пояснення представника спростовуються витягом з особистої картки позичальника, детальним розрахунком заборгованості та умовами договору позики з додатковими угодами до неї.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із такими висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Згідно статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до положень статті 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію», який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За приписами статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у статті 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - пункт 2 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію».

Встановлені під час розгляду фактичні обставини у справі свідчать про те, що Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН» перебувають в загальному доступі, розміщенні на офіційному сайті фінансової установи та в розумінні статей 641, 644 ЦК України є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору позики із визначенням порядку і умов кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 02 червня 2017 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» (позикодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) укладено договір позики № 200133 в електронній формі.

За умовами п.1.1 вищевказаного договору позики позикодавець надає позичальнику грошові кошти в сумі 5000 грн, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.

Строк позики за цим договором складає 30 днів, позика має бути повернута до 02 липня 2017 року (пункт 1.3 договору позики).

Відповідно до п.1.4 договору позики договір є укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником.

ТОВ «ВЕЛЛФІН» на картковий рахунок ОСОБА_1 перерахувало 5000,00 грн, що підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, згідно з договором про організацію переказу грошових коштів від 18 травня 2016 року №ВП-180516-3.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Пунктом 1.5 договору передбачено, що нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: 1.8 % від суми позики, але не менше ніж 30 (тридцять гривень 00 копійок) за перший день користування позикою; 1.8 % процента від суми позики щоденно, починаючи з другого дня в межах строку зазначеного в п.1.2 цього Договору.

Сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків - пункт 3.1 договору.

Згідно з визначеним сторонами графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики, повернення позики здійснюється позичальником одним платежем 02 липня 2017 року в сумі 7700 грн, з яких: 2700 грн сплата процентів за користування позикою за період із 02.06.2017 по 02.07.2017 року (а.с.23-23зворот).

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що позичальник взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму позики) та нараховані проценти за користування позикою не повернув.

Згідно з нормою статті 562 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені у статтях 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплатити суму боргу кредитору.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц).

За умовами договору позики сторони встановили строк кредитування до 02 липня 2017 року.

Суд першої інстанції помилково не звернув увагу на вказані обставини та неправомірно погодився із заявленим у позовній заяві розміром заборгованості, який ТОВ «ВЕЛЛФІН» обчислило станом на 05 липня 2020 року.

На час закінчення строку кредитування (02 липня 2017 року) розмір заборгованості за кредитним договором склав 7700 грн, із яких 5000,00 грн неповернутий кредит і 2700 грн проценти (5000 х 1,8% х 30).

Саме ця заборгованість мала бути стягнута з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН».

Оскільки після спливу строку кредитування відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України банк не мав права нараховувати відсотки за кредитом, тому вимоги про стягнення процентів, які нараховані після 02 липня 2017 року, є необґрунтованим.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, однак таких вимог банк не заявляв.

Колегія суддів зазначає, що з наданих стороною позивача матеріалів вбачається, що боржником ОСОБА_1 загальною сумою було сплачено 15394,00 грн., тобто на момент пред`явлення позовної заяви заборгованість у розмірі 7700 гривень, яка фактично мала б бути стягнена, погашена.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовна заява ТОВ «ВЕЛЛФІН» задоволенню не підлягає.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового судового рішення по суті спору про відмову у задоволенні позову.

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Розподіл судових витрат.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що за подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 4455,73.

Апеляційну скаргу задоволено частково, а у задоволенні позову відмовлено, тому з Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 4455,73 гривні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 370, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2021 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЛФІН" (8, місцезнаходження: м. Київ, вул. Героїв Севастополя, 48) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4455 гривні 73 копійки.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 07 червня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк