Справа № 308/3698/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2024 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судового засідання Павлюх Л.М.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Ужгороді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

в с та н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

1.до Ужгородського міськрайонного суду надійшла позовна заява адвоката Москалюк О.О., яка діє в інтересах ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 (далі позивач), до ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 (далі відповідач), у якій представниця позивача просить суд:

1.1.стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 225000 грн. за договором позики від 05.07.2023.

2.Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами цієї справи виникли зобов`язальні відносини, а саме відносини позики. Позивач надав відповідачу в позику грошові кошти в розмірі 400000 грн., що підтверджується розпискою б/н від 05.07.2023. Позика є безвідсотковою. Суму позики відповідач мав повністю повернути до 05.01.2024, однак грошові кошти повернув лише частково, що свідчить про неналежність виконання зобов`язання та наявність підстав для стягнення боргу в судовому порядку.

3.08.04.2024 до суду від представника відповідача надійшов відзив, у якому він проти позову заперечив.

4.Відзив обґрунтований тим, що долучена розписка не відображає справжню природу відносин між сторонами, зважаючи на таке:

4.1.наявна в матеріалах справи копія розписки не містить жодних відомостей про обставини, спосіб, дату, час та місце передання й отримання грошових коштів;

4.2.розписка не є нотаріально посвідченою;

4.3.позивач не надав документального підтвердження джерел походження наданих коштів, чим не підтвердив свої кредиторські вимоги. Обґрунтовуючи цей аргумент, представник відповідача посилається на постанову Верховного Суду від 01.03.2023 по справі №902/221/22;

4.4.фактично отримана відповідачем сума коштів є значно меншою, ніж та, яка зазначена в розписці, а саме 235000 гривень. Окрім того, відповідна сума не була отримана одним платежем 05.07.2023. На підтвердження своїх доводів представник відповідача покликається на листування між учасниками справи, вказуючи на те, що зміст листування між сторонами відображає проведення позивачем розрахунків та підтверджує як факт часткового погашення боргу відповідачем, так і факт завищення позивачем реальної суми заборгованості.

5.12.04.2024 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представниця позовні вимоги підтримала.

6.Відповідь на відзив обґрунтована таким:

6.1.відповідач не заперечив факту написання ним розписки;

6.2.відповідач не зазначає про те, чому написав розписку на 400000 грн., якщо насправді він у позику отримав меншу суму;

6.3.грошові кошти в розмірі 60000 грн., які згадуються у долученій представником відповідача переписці між сторонами, сплачувалися в рахунок погашення сум, які відповідач отримував раніше та не охоплюються сумою позики;

6.4.факт передання грошових коштів у сумі 400 000 грн. може бути підтверджено шляхом допиту свідка ОСОБА_4 , який був присутнім під час передання коштів;

6.5.походження грошових коштів, наданих як позика, підтверджується інформацією, що відображена у довідках форми ОК-5.

7.У судове засідання позивач та його представниця не з`явилися, належним чином повідомлені про час, дату і місце його проведення, від представниці позивача надійшла заява про розгляд справи без участі.

8.У судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечили, просили суд у задоволенні позову відмовити повністю.

ІІ. Рух справи

9.Ухвалою від 13.03.2024 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

10.Ухвалою від 28.03.2024 суд задовольнив клопотання представниці позивача про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференцзв`язку.

11.Ухвалами від 15.04.2024 та від 16.05.2024 суд відмовив у задоволенні клопотань представника відповідача про призначення експертизи.

12.Ухвалою від 24.05.2024 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

13.Заходи забезпечення позову та доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживались.

ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом

14.Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

15.Сторони уклали договір позики, що підтверджується розпискою б/н від 05.07.2023, написаною власноручно та підписаною відповідачем.

16.Зі змісту розписки слідує, що 05.07.2023 відповідач отримав у позику від позивача грошові кошти в розмірі 400 000 гривень. Отримані кошти мають статус позики.

17.Розписка містить посилання на обов`язок відповідача повернути суму позики до 05.01.2024 без відсотків. Після повернення відповідачем грошових коштів позивачу останній розписку повертає відповідачу.

18.Як визнається позивачем та підтверджується платіжними інструкціями від 09.09.2023, від 16.09.2023, від 29.09.2023, від 17.10.2023, від 27.10.2023, від 15.11.2023, від 15.12.2023 (Т.1, а.с.9-16) відповідач частково погасив суму позики, повернувши грошові кошти в розмірі 175 000 гривень.

19.Також суд з`ясував, що відповідач сплачував на користь позивача грошові кошти, а саме 2 рази по 29 999 грн., що підтверджується платіжними інструкціями за 15.05.2023 та 14.06.2023 (Т.1, а.с.61-62). Вказана обставина представницею позивача не заперечується.

20.Позивач, вважаючи, що грошове зобов`язання за договором позики відповідач виконав частково, звернувся до суду з цим позовом про стягнення з відповідача суми заборгованості.

ІV. Позиція суду

21.Вирішуючи спір по суті, суд виходив з такого.

22.Суд встановив, що відповідач 05.07.2023 отримав у позику від позивача грошові кошти в розмірі 400 000 гривень.

23.У зв`язку з цим, суд вказує на те, що до спірних правовідносин застосовуються положення ЦК України в редакції від 10.06.2023, яка діяла на момент укладення договору позики та отримання грошових коштів за розпискою від 05.07.2023.

24.Відповідно до статті 1046 ЦК України (тут і надалі в редакції від 10.06.2023) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

25.Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

26.Статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

27.На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

28.Згідно з частинами 1 та 2 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

29.За приписами частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

30.Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

31.Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

32.Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

33.За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

34.Вказане узгоджується із правовим висновком, відображеним у постанові Верховного Суду від 08.07.2019 по справі №524/4946/16-ц.

35.Крім того, частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

36.Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

37.Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

38.У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

39.Дослідивши долучену представницею позивача розписку від 05.07.2023, суд вказує на те, що відповідний документ підтверджує отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 400 000 гривень у борг, містить посилання на обов`язок відповідача повернути зазначену суму коштів позивачу та строк виконання грошового зобов`язання, а саме до 05.01.2024.

40.Поза тим, сторонами чітко та недвозначно зафіксовано волевиявлення про те, що грошові кошти за цією розпискою мають статус позики відповідно до чинного законодавства України.

41.На переконання суду, заслуговують на увагу твердження представниці позивача про те, що упродовж судового розгляду відповідач не заперечував проти факту власноручного складання та підписання розписки.

42.Поряд із цим, суд зауважує про те, що відповідач та його представники не заперечували також і проти того, що оригінал розписки знаходиться у позивача.

43.Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що наявна у матеріалах справи копія розписки не містить відомостей про обставини, спосіб, дату, час та місце передання й отримання грошових коштів, оскільки зміст розписки свідчить про інше.

44.На переконання суду, твердження представника відповідача про те, що фактично отримана сума за розпискою не отримувалася одним платежем 05.07.2023 є непереконливими, зважаючи на те, що відповідач та його представники не навели будь-яких інших дат отримання грошових коштів, що охоплюються розпискою, та не долучили жодних доказів з цього приводу.

45.Із урахуванням викладеного суд вказує про відсутність підстав вважати, що дата складання розписки є відмінною від дати отримання грошових коштів за договором позики.

46.Заперечення представника відповідача проти того, що відповідач насправді отримав у позику меншу суму грошових коштів, аніж та, яка відображена в розписці, спростовуються змістом самої розписки, яку відповідач добровільно підписав, чим засвідчив достовірність зазначених у такій розписці обставин.

47.При цьому суд поділяє аргументи представниці позивача про те, що відповідач не надав переконливого обґрунтування, чому він написав розписку на 400000 грн., якщо насправді у позику він брав меншу суму.

48.Понад це, ані відповідач, ані його представники не подали належних доказів, яки би свідчили про те, що відповідач отримав інакшу суму позики, ніж та, про яку йдеться у розписці від 05.07.2023.

49.При цьому суд відхиляє посилання представника відповідача на платіжні інструкції за 15.05.2023 та 14.06.2023 (Т.1, а.с.61-62), зважаючи на те, що ці розрахункові документи підтверджують лише платіжні операції, що передували складенню розписки та отриманню коштів за такою розпискою.

50.Відповідачем та його представниками жодним чином не доведено, що розрахунки за платіжними інструкціями від 15.05.2023 та 14.06.2023 проводилися в рахунок погашення заборгованості, яка насправді охоплювалася розпискою від 05.07.2023.

51.Таким чином, означені платіжні інструкції для цілей вирішення цієї справи не є належними доказами.

52.Також суд критично оцінює долучені представником відповідача скріншоти листування між сторонами, зважаючи на таке.

53.Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

54.Відповідно до частини 1 статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

55.Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом (частина 3 статті 100 ЦПК України).

56.Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

57.Вказане узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.06.2023 по справі №916/3027/21.

58.Надаючи правову оцінку листуванню між сторонами, на яке посилається представник відповідача, суд звертає увагу на правову позицію представниці позивача, яка підтвердила обставини перерахунку 60 000 грн. відповідачем на користь позивача, які згадуються в досліджуваній переписці.

59.Вказане свідчить про визнання того, що позивач вів листування із відповідачем та відсутність у сторони позивача сумнівів щодо відповідності поданої представником відповідача паперової копії такого листування її електронному оригіналу.

60.Отже, з обставин справи вбачається, що досліджувані роздруківки листування дозволяють ідентифікувати учасників відповідної переписки.

61.Попри це, суд вважає, що долучені представником відповідача фрагменти листування не містять відомостей, які стосуються предмету доказування у цій справі, зважаючи на те, що наведені у переписці калькуляції не свідчать, що такі стосуються суми позики, отриманої за розпискою від 05.07.2023.

62.У зв`язку з цим, суд доходить до переконання про те, що аналізовані заперечення відповідача є бездоказовими та за своєю спрямованістю зводяться до намагання уникнути стягнення за договором позики.

63.У постанові від 08.10.2020 по справі №194/1126/18 Верховний Суд зазначив, «тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником».

64.Суд відхиляє аргумент представника відповідача про те, що розписка не є нотаріально засвідченою, зважаючи на те, що положення національного законодавства, які регламентували відносини позики на момент укладення договору між сторонами, не встановлювали необхідності нотаріального посвідчення розписок.

65.Таким чином, аналізований аргумент представника відповідача є неприйнятним.

66.Твердження представника відповідача про те, що позивач не надав документального підтвердження джерел походження наданих коштів, чим не підтвердив свої кредиторські вимоги, є недоречними, зважаючи на таке.

67.Обґрунтовуючи цей аргумент, представник відповідача посилається на постанову Верховного Суду від 01.03.2023 по справі №902/221/22.

68.З`ясування релевантності висновків, вказаних у наведеній постанові суду касаційної інстанції, потребує дослідження подібності спірних правовідносин та правовідносин, що були предметом правової оцінки в межах справи №902/221/22.

69.Для визначення подібності правовідносин суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 по справі №233/2021/19, згідно з яким на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

70.Верховний Суд у постанові від 01.03.2023 по справі №902/221/22 сформулював такий висновок щодо застосування норм права: «Задля унеможливлення загрози визнання господарським судом фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, на кредитора-фізичну особу, як заявника грошових вимог на підставі боргової розписки, покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування у разі виникнення вмотивованих сумнівів сторін у справі про неплатоспроможність фізичної особи щодо обґрунтованості вимог такого кредитора. Під час розгляду заяви кредитора з відповідними грошовими вимогами до боржника господарському суду варто враховувати достатність (повноту та всебічність) поданих доказів як взаємозв`язок їх сукупності, що дозволяє суду зробити достовірний висновок про існування заборгованості за борговою розпискою. У разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості, обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та/або борговою розпискою у справі про неплатоспроможність фізичної особи може бути недостатнім. При цьому, визначена приписами статті 204 ЦК України презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину не спростовує відповідного обов`язку заявника-кредитора, вимоги якого підтверджені борговою розпискою, надати сукупність усіх необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог. Таким чином, не досліджуючи дійсність відповідного правочину, що виходить за межі предмета розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника, господарський суд у справі про неплатоспроможність фізичної особи, вирішуючи питання про належне документальне підтвердження кредиторських вимог за борговою розпискою, може надати правову оцінку реальності (дійсності) таких зобов`язань на підставі інших доказів, що підтверджують/спростовують фінансову спроможність цього кредитора щодо надання відповідної позики».

71.Водночас суд звертає увагу на те, що за змістом положень статті 12 ГПК України господарське судочинство здійснюється у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного). Господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

72.У свою чергу, частиною 2 статті 19 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

73.Формулюючи цитований висновок по справі №902/221/22, суд касаційної інстанції виходив із того, що підвищений стандарт доказування притаманний саме справам про банкрутство з огляду на їх відмінність від справ, що розглядаються за правилами позовного провадження, в тому числі про стягнення заборгованості за борговою розпискою.

74.Зазначена відмінність, серед іншого, полягає у тому, що визнання господарським судом вимог певного кредитора породжує відповідні правові наслідки, що впливають на права інших кредиторів цього боржника у процедурі неплатоспроможності. При цьому, у вказаній категорії справ існує ризик обопільної недобросовісної поведінки певного кредитора та боржника щодо створення фіктивної (неіснуючої, штучної) заборгованості останнього за борговою розпискою задля збільшення кількості голосів цього кредитора на зборах кредиторів та можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи, зокрема й у питанні формування та реалізації ліквідаційної маси боржника, що, у кінцевому результаті, впливатиме на обсяг задоволених вимог.

75.Водночас справа №308/3698/24 розглядається за правилами цивільного судочинства в порядку позовного провадження.

76.Таким чином, посилання представника відповідача на висновки Верховного Суду, відображені в постанові від 01.03.2023 по справі №902/221/22, є недоречними з огляду на неподібність правовідносин у цій справі та справі, що переглядалася судом касаційної інстанції.

77.Як наслідок, з огляду на те, що доводи представника відповідача про не підтвердження позивачем джерел походження наданих коштів суд відхиляє, контраргументи представниці позивача в цій частині не потребують детального аналізу чи спростування.

78.Отже, за обставин цієї справи суд констатує, що відповідач 05.07.2023 отримав у позику від позивача грошові кошти в сумі 400 000 гривень із строком повернення до 05.01.2024.

79.Між тим, відповідач повернув лише 175 000 грн., що свідчить про неналежність виконання взятого на себе грошового зобов`язання.

80.У зв`язку з цим суд доходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заявленої суми заборгованості.

V. Висновки за результатами розгляду справи

81.Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

82.Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

83.Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

84.Підсумовуючи викладене, суд доходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

VІ. Судові витрати

85.Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

86.Частиною 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

87.Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

88.За правилами частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

89.За обставин цієї справи суд встановив наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

90.Відтак із відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2250 грн., сплачений позивачем за подання цієї позовної заяви.

91.З приводу стягнення адвокатських витрат суд зазначає про таке.

92.Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

93.За визначенням, наведеним у статті 1 цього Закону, договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

94.Згідно з частиною 1 статті 26 цитованого Закону адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

95.Відповідно до положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

96.З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру або погодинної оплати.

97.Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

98.Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

99.Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

100.Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

101.Вказане узгоджується із правовим висновком відображеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 по справі №922/1964/21.

102.Згідно з частиною 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

103.Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

104.Частиною 3 статті 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

105.Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).

106.Згідно з частинами 5 та 6 цієї ж статті ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

107.Отже, процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання. Слід зауважити, що на сторону, яка подає клопотання про зменшення витрат, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат.

108.При цьому суд наголошує на тому, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

109.Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

110.За обставин цієї справи жодних заперечень з приводу розміру адвокатських витрат від відповідача та його представників не надходило.

111.Водночас суд звертає увагу на таке.

112.Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

113.Згідно з частиною 4 статті 141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

114.За змістом частини 5 цієї ж статті ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

115.Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 141 ЦПК України).

116.Відповідно до частини 9 статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

117.Отже, відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

118.Вказане узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 21.01.2021 по справі № 280/2635/20 та від 03.10.2019 по справі №922/445/19.

119.Крім того, системний аналіз наведеного правового регулювання дає підстави стверджувати про необхідність розмежування понять «зменшення судових витрат» та «розподіл судових витрат».

120.У цьому контексті суд бере до уваги правові висновки, відображені в постановах Верховного Суду від 22.12.2021 по справ №873/212/21, від 01.12.2021 по справі №910/20852/20 та від 30.11.2020 по справі №922/2869/19.

121.Так, в силу положень статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

122.Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені статтею 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

123.У такому випадку суд, керуючись частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

124.При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

125.Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постановах Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19, від 11.02.2021 у справі № 920/39/20.

126.До того ж, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

127.Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).

128.У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

129.У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

130.Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

131.Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 по справі № 904/4507/18.

132.Екстраполюючи викладене на обставини цієї справи, суд вказує на те, що відносини представництва між позивачем та його представницею виникли на підставі договору про надання правничої допомоги №15 від 20.02.2024.

133.Пунктом 1.1. цього договору передбачено, що адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу, а клієнт зобов`язується оплатити таку допомогу в порядку та строки, обумовлені сторонами.

134.Згідно з пунктом 3.2. договору №15 від 20.02.2024 гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами та зазначені в Додатку №1 до цього договору.

135.На підтвердження заявленого розміру понесених адвокатських витрат представниця позивача, окрім договору про надання правничої допомоги, долучила:

135.1.Додаток №1 до договору №15 від 20.02.2024;

135.2.акт №1 наданих послуг від 21.02.2024;

135.3.квитанцію до платіжної інструкції №19 від 21.02.2024;

135.4.акт №2 наданих послуг від 29.04.2024;

135.5.платіжні інструкції за 01.05.2024 та 28.05.2024;

135.6.акт №3 наданих послуг від 28.05.2024;

135.7.платіжну інструкції від 28.05.2024.

136.З долучених платіжних документів вбачається, що позивачем сплачено 19 800 грн. адвокатських витрат.

137.З Додатку №1 до договору №15 від 20.02.2024 слідує, що обчислення гонорару

137.1.адвоката проводилося, виходячи з таких тарифів;

137.2.зустріч з клієнтом 500 грн./год.;

137.3.опрацювання законодавчої бази та судової практики 500 грн./год.;

137.4.підготовка процесуальних документів (позовна заява, заперечення на відзив, клопотання та інші заяви) 800 грн./год.;

137.5.участь у судовому засіданні в суді першої інстанції 800 грн./год., але не менше 2000 гривень.

138.Надаючи правову оцінку заявленому розміру адвокатських витрат, про відшкодування яких просить позивач, суд доходить до переконання про те, що їх розмір є завищеним з огляду на таке.

139.Згідно з протоколом судового засідання в режимі відеоконференції №2740928 судове засідання від 15.04.2024 розпочалося о 15 год. 57 хв., а закінчилося о 16 год. 34 хв., тобто тривало менше 1 год., тоді як в акті №2 від 29.04.2024 відображено, що судове засідання тривало 1 год. 05 хв.

140.Крім цього, суд зауважує, що судове засідання від 15.04.2024 мало місце на стадії підготовчого провадження, що, на переконання суду, є суттєвим, оскільки проведення судового засідання на стадії підготовчого провадження, на відміну від стадії судового розгляду справи по суті, вимагає значно меншого рівня підготовки адвоката до слухання відповідної справи.

141.Поза тим, суд вважає, що такі послуги як опрацювання відзиву на позовну заяву поглинаються такою послугою як підготовка відповіді на відзив. У цьому аспектів суд звертає увагу на розмежування в акті №2 від 29.04.2024 «підготовки» та «складання» відповіді на відзив.

142.Також суд вказує на те, що такі види послуг як підготовка та подання клопотань про відкладення та заяв без участі не стосуються предмета спору, тому з огляду на їх значимість мають виключно процесуальний характер.

143.Суд зауважує про відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження того, що результат вирішення цієї справи істотно впливає на репутацію позивача або відповідна справа є резонансною через наявність публічного інтересу.

144.Таким чином, суд доходить до переконання, що з урахуванням принципів справедливості та пропорційності з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати за професійну (правничу) допомогу в розмірі 10 000 гривень.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 133-141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 суму боргу в розмірі 225000 (двісті двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп. за договором позики від 05.07.2023.

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2250 (дві тисячі двісті п`ятдесят) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення суду складено та підписано 24 червня 2024 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду: В.Й. Данко