ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року

м. Харків

справа № 642/3557/23

провадження № 22-ц/818/1983/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Ярослав Вікторович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Ярослав Вікторович про визнання договору дарування недійсним за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 березня 2024 року, постановлене суддею Вікторовим В.В.,-

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовомдо ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Ярослав Вікторович, в якому просив суд визнати недійсним Договір дарування 37/100 часток домоволодіння №59/9 , житлові будинки літ «А-1», літ «Б-1» з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 08.04.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром Ярославом Вікторовичем, реєстровий №1007.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 04 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Лиска Павло Олександрович подав апеляційну скаргу на вказане судове рішення, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що судом не взято до уваги той факт, що даний договір дарування є фіктивним, оскільки укладався з метою уникнення зобов`язання зі сплати грошових коштів за рішенням суду, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору дарування частки домоволодіння від 08.04.2016 року у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було вільне волевиявлення на його укладення, вони самостійно підписали вказаний договір. Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором. Договір дарування частини домоволодіння укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, зареєстрований у встановленому порядку, і обдаровуваний прийняв дарунок, а тому став власником цього майна. Сторонами дотримані витримані всі вимоги діючого законодавства, сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту, договір було підписано сторонами за доброю волею. Позивачем не доведено, що оспорюваним правочином його права та інтереси були порушені, а тому визнання правочину недійсним, як спосіб захисту, не може бути застосований. Отже, доводи позивача щодо того, що дії сторін договору дарування спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, є безпідставними, ґрунтуються лише на його припущеннях.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено, що 12.01.2012 року позивач ОСОБА_1 набув у власність від своєї матері ОСОБА_4 , безоплатно у власність в ДАР 37/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , «літ. Б-1», з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Договору дарування від 12.01.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром Ярославом Вікторовичем, реєстровий №114.

08.04.2016 року відповідач ОСОБА_2 отримав у власність від свого батька - ОСОБА_1 , безоплатно у власність в ДАР 37/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Договору дарування від 08.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром Ярославом Вікторовичем, реєстровий №1007.

Згідно п. 9 Договору дарування від 08.04.2016 року сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору. Сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, не укладено під впливом помилки, насильства чи збігу тяжких обставин, та не приховували фактів, які б могли мати істотні значення та були свідомо приховані.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.06.2023 року, 37/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , належить на праві власності відповідачеві, на підставі договору дарування №1007 від 08.04.2016 року.

В обґрунтування вимог позовної заяви ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 10.02.2016 року по справі № 642/7411/15, що залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 29.04.2016 року та Постановою Верховного Суду від 23.05.2018 року вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 22.07.2008 року в розмірі 4686,40 доларів США, та сплачений судовий збір в розмірі 986,40 грн. Позивач намагався змінити спосіб виконання зазначеного рішення суду та звернувся до суду з заявою про розстрочку, зміну способу та порядку виконання рішення. Через відсутність у нього фінансової можливості щодо добровільного виконання рішення суду АТ «УкрСиббанк» звернувся до державної виконавчої служби щодо примусового виконання рішення суду. 22.07.2019 року та 23.07.2019 року були відкриті виконавчі провадження НОМЕР_1 та НОМЕР_2 з примусового стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів. На даний час борг в сумі 4686,40 доларів США досі не погашений. Зазначає, що, він був власником 37/100 часток домоволодіння №59/9 , житлових будинків літ. «А-1», літ. «Б-1» з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 12.01.2012 року, дарувальник - ОСОБА_4 посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром Я.В. У 2016 році розуміючи можливі несприятливі наслідки задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення грошових коштів, відкриття виконавчого провадження, накладання арешту на все майно, в т.ч. на будинок, та можливість втрати права власності на нього, він звернувся до свого рідного сина ОСОБА_2 з проханням збереження власності у фактичному розпорядженні позивача за допомогою укладання договору дарування з тією умовою, що згодом цей Будинок буде знов подарований ОСОБА_4 , або ж якщо не буде виконавчих проваджень та боргів перед кредиторами, знов передати у власність позивачу. Також умовою дарування було те, що відповідач не буде знімати з реєстраційного обліку позивача та його матір, а також не буде чинити перешкод у користуванні майном. 08.04.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування 37/100 часток домоволодіння №59/9 , житлові будинки літ «А-1», літ «Б-1» з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром Ярославом Вікторовичем, реєстровий №1007. З часу дарування відповідач відмовився від подальшої передачі у власність будинку на ОСОБА_4 , а згодом зняв з реєстраційного обліку позивача та його матір, чинить перешкоди у користуванні будинком.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів наголошує, що позивачем не доведено, що при укладенні оспорюваного договору дарування відповідач діяв без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на перехід права власності на нерухоме майно, з метою свідомого наміру невиконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 перед ПАТ «УкрСиббанк».

Судова колегія вважає, що той факт, що на момент укладення договору дарування 08.04.2016 року існувало рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 10.02.2016 року, яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму боргу за договором споживчого кредиту в розмірі 4 686,40 доларів США та оскільки передумови укладення договору дарування(на які посилається позивач) не зникли і до теперішнього часу, не є безумовною підставою для визнання договору дарування недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні договору дарування частки домоволодіння від 08.04.2016 року у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було вільне волевиявлення на його укладення, вони самостійно підписали вказаний договір. Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором. Договір дарування частини домоволодіння укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, зареєстрований у встановленому порядку, і обдаровуваний прийняв дарунок, а тому став власником цього майна. Сторонами дотримані витримані всі вимоги діючого законодавства, сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту, договір було підписано сторонами за доброю волею.

Виходячи з вищевикладеного судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено факт фіктивності оспорюваного договору.

Доводи ОСОБА_1 , що дії сторін договору дарування спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Також колегія суддів зауважує, що протягом 7 років позивач не ставив питання про недійсність договору дарування, не заперечував право відповідача на спірне майно.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 19 червня 2024 року.