ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5065/24 Справа № 199/289/17-ц Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді Никифоряка Л.П.

Суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу що виникла з цивільних правовідносин за позовною заявою ОСОБА_1 до прокуратури Індустріального району м. Дніпро та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024року (головуючий у суді першої інстанції Руденко В.В.),

В С Т А Н О В И В:

11 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до прокуратури Індустріального району м. Дніпро та Державної казначейської служби України з вимогами про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 18 000,00доларів США та моральної шкоди в розмірі 342 400,00грн.

В обґрунтування позову заявник вказував що 20 жовтня 2006 року прокурор Індустріального району м. Дніпропетровська Новіков Ю.М. порушив кримінальну справу № 64061766 за ч. 2 ст. 190 КК України за фактом незаконного заволодіння ОСОБА_1 у липні 2006року квартирою АДРЕСА_1 -Спірна квартира на підставі завідомо неправдивого експертного висновку про те, що нібито Спірну квартиру відчужено за попередньою домовленістю ОСОБА_1 з ріелтором ОСОБА_2 , яка діяла за підробленою довіреністю від імені власника квартири ОСОБА_3 , без відома останнього.

В межах кримінального провадження: 06 грудня 2006року ОСОБА_1 був затриманий за підозрою в скоєнні злочину та дві доби знаходився в Ізоляторі тимчасового тримання по день звільнення 08 грудня 2006року; з 08 грудня 2006року до ОСОБА_1 обрано запобіжний захід підписка про невиїзд; 12 грудня 2006року ОСОБА_1 притягнуто в якості обвинуваченого у кримінальній справі № 36061032 в скоєнні особливо тяжкого злочину передбаченого частиною 4 статті 190 Кримінального кодексу України; 18 грудня 2006року накладено арешт на все належне ОСОБА_1 майно; 17 лютого 2007року постановою слідчого провадження у кримінальній справі № 36061032 закрито через недоведеність ОСОБА_1 в скоєнні злочину; однак 12 січня 2014року постанову слідчого про закриття провадження скасовано постановою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 лютого 2014року; 25 березня 2014року щодо кримінального правопорушення внесені відомості до ЄРДР за № 0000218; 11 серпня 2014року скасована постанова від 12 грудня 2006року про притягнення ОСОБА_1 в якості обвинуваченого у кримінальній справі № 36061032 так як на підставі декількох комісійних судово-почеркознавчих експертиз встановлено належність підпису в довіреності на продаж Спірної квартири саме власнику квартири ОСОБА_3 ; та 17 вересня 2015року постановою закрито кримінальне провадження за фактом незаконного заволодіння Спірною квартирою з боку ОСОБА_1 за відсутністю події злочину.

Позивач стверджував що сам факт закриття кримінального провадження через відсутність події злочину є правовою підставою для відповідальності на підставі пункту другого статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»-Закон.

Також порушення своїх прав позивач вбачав у тім, що за час кримінального провадження та на підставі завідомо неправдивого висновку рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2011 року позивач був позбавлений права власності на належну йому Спірну квартиру, оскільки визнано недійсною довіреність від імені ОСОБА_3 видану на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчену 01 листопада 2005 року приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Є.В. та зареєстровану в реєстрі за № 16949; визнано недійсним договір купівлі-продажу Спірної квартири посвідчений приватним нотаріусом Ярмолюк М.М. 25 липня 2006 року та зареєстрований в реєстрі за № 3347; і скасовано реєстрацію права власності в органах МБТІ на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 на підставі витягу про право власності від 03.08.2006 року. З огляду на що, заявник вважав що вартість Спірної квартири та сплачені ним за квартиру кошти становлять розмір матеріальної шкоди.

Спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 пов`язував із порушенням його прав через незаконне перебування під кримінальним переслідуванням з 20 жовтня 2006року по 17 вересня 2015року, що доведено та зафіксовано в постанові про закриття провадження. Розмір моральної шкоди позивач обґрунтовував тим, що він докладав значних зусиль для доведення своєї невинуватості у вчиненні злочину, якого не вчиняв, протягом значного проміжку часу ОСОБА_1 знаходився у стані інформаційного та емоційного стресу. Та відновлення нормальних життєвих зв`язків для нього носило надзвичайний характер і було дуже тривалими.

18 січня 2024 року відбулось процесуальне правонаступництво та Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська із занесенням до протоколу судового засідання постановив ухвалу про заміну через припинення діяльності шляхом реорганізації Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 на Дніпропетровську обласну прокуратуру /том І а.с.239-240, 251/.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 лютого 2024року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд виходив з того, що обставини якими позивач обґрунтовував свої вимоги щодо незаконності дій прокурора Індустріального району м.Дніпропетровська (Дніпропетровської місцевої прокуратури №1) з приводу порушенням кримінальної справи № 64061766 від 20 жовтня 2006року, арешту позивача, арешту майна позивача та притягнення його як обвинуваченого у цій справі та в подальшому закриття кримінального провадження не давали правових підстав для відшкодування шкоди на підставі статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Також суд вважав що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2012 року вже вирішувався тотожний спір у цивільній справі №401/7558/12 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданої незаконними діями, та позивачу відшкодовано моральну шкоду завдану за незаконне: перебування під карним переслідуванням, тримання під вартою, проведення обшуків, арешту майна у розмірі 15000 грн і відмовлено у відшкодуванні матеріальної шкоди.

Інший висновок суду зводився до того, що позивачем за відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, не доведено загальних підстав для відшкодування матеріальної шкоди, так як не підтверджено причинно-наслідкового зв`язку із втратою позивачем права власності на Спірну квартиру і спричиненням йому матеріальної шкоди та прийнятими процесуальними рішенням прокурора.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 виклав вимогу скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги зводились до того, що фактично суд не врахував правових підстав передбачених статтею 2 Закону з якими позивач пов`язував виникнення шкоди, а саме факту закриття кримінального провадження через відсутність події злочину. Також суд не дав оцінки обставинам на які посилався заявник щодо незаконного накладення арешту на Спірну квартиру і в подальшому на все належне позивачу майно, арешту позивача і незаконного тримання під вартою в рамках кримінального провадження, та притягнення його як обвинуваченого.

Та відповідач наполягав, що у даному випадку через фактичну втрату належної йому квартири підлягає відшкодування її вартість.

Також в обґрунтування скарги заявник посилався на те, що наявні підстави для відшкодування моральної шкоди і надані позивачем обставини щодо спричинення йому моральної шкоди підтверджені.

Інший довід апеляційної скарги заявник пов`язував із безпідставністю посилання суду першої інстанції як на підставу для відмови в позові на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2012року та рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2014року, які обґрунтовувались іншими правовими підставами та були постановлені до закриття провадження за відсутністю події злочину.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Дніпровської обласної прокуратури заперечив проти апеляційної скарги зазначив, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно відзиву позивачем не надані докази, які б підтверджували наявність негативних наслідків та підстав для відшкодування шкоди у визначеному ним розмірі, з огляду на час перебування позивача під кримінальним переслідуванням.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, пояснення позивача, представника прокуратури та Державної казначейської служби, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

За змістом наявних у справі Попереднього договору від 25 травня 2006року та Договору купівлі-продажу квартири від 25 липня 2006року ОСОБА_2 , яка діяла на підставі довіреності від 01 листопада 2005року, від імені ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 вартість якої згідно Попереднього договору 75000,00грн, що еквівалентні 15000,00доларів США та згідно Договору купівлі-продажу продаж здійснено за 6152,00грн /том І а.с.19-20/.

03 серпня 2006року на підставі Договору купівлі-продажу від 25 липня 2006року право приватної власності на Спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_1 , рішення про реєстрацію Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» /том І а.с.21/.

Постановою прокурора Індустріального району м. Дніпропетровська Новікова Ю.М. від 20 жовтня 2006року порушено кримінальну справу по факту заволодіння шахрайським шляхом майном ОСОБА_3 за ознаками злочину передбаченого частиною 2 статті 190 Кримінального кодексу України /том І а.с.22/.

25 жовтня 2006року кримінальну справу по факту шахрайства за ознаками злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України прийнято до свого провадження слідчим по особливо важливих справах слідчого відділу РВВС в Дніпропетровській області Заставським І.А. /том І а.с.23/.

08 грудня 2006року, - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затриманого 06 грудня 2006року в порядку статті 115 КПК України, - слідчий звільнив із Ізолятора тимчасового утримання в Дніпропетровській області та щодо ОСОБА_1 обрано міру запобіжного заходу підписку про невиїзд /том І а.с.28, 29/.

12 грудня 2006року ОСОБА_1 слідчим пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України /том І а.с.30/.

Та 18 грудня 2006року постановою слідчого відділу РОВС та ЗУОГ і ЗО СУ ГУМВС України накладено арешт на належне на праві власності ОСОБА_1 домоволодіння АДРЕСА_2 /том І а.с.31.

Згідно висновку про оцінку майна квартири АДРЕСА_1 на дату оцінки 25 липня 2006року ринкова вартість квартири становила 99 046,00грн /том І а.с.32/.

17 лютого 2007року постановою слідчого ОСОБА_5 припинено кримінальне переслідування щодо ОСОБА_1 обвинуваченого в шахрайстві за ознаками злочину передбаченого частиною 4 статті 190 Кримінального кодексу України через недоказаність його участі в скоєнні даного злочину /том І а.с.36-37/.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2011року задоволені частково позовні вимоги ОСОБА_3 , визнано недійсною довіреність від його імені видану на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_2 посвідчену 01 листопада 2005року, визнано недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і скасовано реєстрацію права власності на останнього в органах МБТІ від 03 серпня 2006року /том І а.с.33-35/.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно - право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 23 червня 2015року зареєстровано за ОСОБА_6 попередній власник на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 25 липня 2006року ОСОБА_1 /том І а.с.78-80/.

Постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2014року, скаргу ОСОБА_1 задоволено та постанову слідчого ОСОБА_5 від 17 лютого 2007року про закриття кримінального переслідування скасовано /том І а.с.38/.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2014року задоволено частково скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора прокуратури Дніпропетровської області щодо невиконання постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2014року та зобов`язано внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до зазначеної постанови /том І а.с.39/.

26 березня 2014року на підставі постанови Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2014року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відповідні відомості правова кваліфікація за ч.4 ст. 190 КК України кримінальне провадження № 000218 /том І а.с.40/.

Постановою прокуратури Дніпропетровської області від 02 вересня 2014року скасовано постанову від 08 грудня 2006року про накладення арешту на майно ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 000218 /том І а.с.138/.

Згідно Висновку експертів за результатами проведення почеркознавчої експертизи від 31 березня 2016року підпис від імені ОСОБА_3 справа від рукописного запису «1 11 205» в оригіналі Розписки виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи використання технічних засобів самим ОСОБА_3 /том І а.с.57-65/.

17 вересня 2015року старшим слідчим відділу РОВС та ЗУОГ і ЗО СУ ГУМВС України Климась Ю.І. закрито за відсутністю події кримінального правопорушення, на підставі пункту 1 частини першої статті 284 КПК України кримінальне провадження № 000218 від 26 березня 2014року /том І а.с.42-43/.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2012року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України та Управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, за участі третіх осіб Головного управління УМВС України в Дніпропетровській області та слідчого СВ з РОВС та ЗСОГ СУ ГУМВС України Заставського І.А. про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди завданої незаконними діями задоволено частково і стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача 15 000,00грн з урахуванням обставин щодо порушення кримінальної справи, застосування запобіжних заходів та арешту. Згідно висновків суду підставою для відшкодування шкоди стало незаконне перебування ОСОБА_1 від карним переслідуванням з 06 грудня 2006року по 28 липня 2010року /том І а.с.167-169/.

Іншим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2014року також були частково задоволенні позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями посадової особи, органу що здійснює досудове розслідування і стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача 10 000,00грн. Згідно висновків суду підставою для відшкодування шкоди стало незаконне перебування ОСОБА_1 під карним переслідуванням в період часу з 28 липня 2010року по 04 липня 2014року /том І а.с.162-166/; однак рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2015року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2014року було скасоване та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено з тих підстав що незаконні дії органів досудового розслідування щодо притягнення позивача в якості обвинуваченого, застосування запобіжного заходу та накладення арешту на майно позивача вже були предметом перевірки за позовом ОСОБА_1 та рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2012року йому вже відшкодовано моральну шкоду /том І а.с.158-161/.

Також іншим рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2016року було відмовлено в позовних вимогах ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, за участі третьої особи Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди завданої незаконними діями. Однією з правових підстав для відмови в позові стало те, що позивач звернув свої вимоги до неналежного відповідача і не дотримався визначеного чинним законодавством України для цього порядку /том І а.с.170-174/.

Постановою Верховного суду України від 25 травня 2016року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 грудня 2015року /том І а.с.16-18/.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції зробив висновок про те, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди з таких самих підстав вже були розглянуті судом та рішення набрало законної сили і не підтверджено підстав для відшкодування матеріальної шкоди.

Суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин у справі та частково не дотримався норм матеріального права.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України № 266/94-ВР від 01 грудня 1994року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»-Закон № 266/94-ВР.

Статтею 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність, «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Також право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом № 266/94-ВР, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 цього Закону).

У даній справі позивач стверджував про незаконне порушення кримінального провадження, його арешт, арешт майна, притягнення його в якості обвинуваченого та перебування під кримінальним переслідуванням з 20 жовтня 2006року по 17 вересня 2015року, наявність зазначених обставин позивач пов`язував із постановою від 17 вересня 2015року та закриттям кримінального провадження № 000218 за відсутністю події кримінального правопорушення, на підставі пункту 1 частини першої статті 284 КПК України.

Та стосовно обставин справи питання щодо порушення кримінальної справи, застосування запобіжних заходів та арешту, а також щодо притягнення ОСОБА_1 в якості обвинуваченого і незаконного перебування від карним переслідуванням з 06 грудня 2006року по 28 липня 2010року, а також в період часу з 28 липня 2010року по 04 липня 2014року вже було предметом перевірки суду та рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2012року і Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2015року за позовними вимогами ОСОБА_1 про цивільну відповідальність Держави в особі Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області, Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями посадових осіб, органу що здійснює досудове розслідування - вже набрали законної сили.

Виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які є підставою для звільнення від доказування відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними /ті самі особи або особа/ і об`єктивними /предмет спору, предмет доказування/ межами, за якими обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже за конкретних обставин цієї справи апеляційний суд частково не погоджується із висновками суду першої інстанції та вважає, що підлягають захисту права позивача в зв`язку із закриттям кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, яке мало місце за межами попередніх судових проваджень.

У цій справі ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди внаслідок перебування під карним переслідуванням з 04 липня 2014року, час який не охоплювався попередніми рішеннями судів, по момент закриття кримінального провадження 17 вересня 2015року щодо нього на підставі пункту 1 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

Статтею 4 Закону України Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною третьою Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2203цс15 від 02 грудня 2015 року, від якої не відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18).

Зазначена норма Закону № 266/94-ВР не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже з мотивів правового захисту прав ОСОБА_1 , враховуючи що останній незаконно перебував під карним переслідуванням з 04 липня 2014року, час який не охоплювався попередніми рішеннями судів, по момент закриття кримінального провадження 17 вересня 2015року, урахувавши вимоги розумності та справедливості відшкодування моральної шкоди, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави, апеляційний суд приходить до висновку про відшкодування моральної шкоди в загальному розмірі 104 000,00грн, який повністю узгоджується із вимогами законодавства про мінімальний розмір такого відшкодування в цій категорії справ.

Слід звернути увагу, що у даній справі суд виходить із конкретних обставин справи, з урахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві та дотриманням розумного балансу інтересів сторін.

Водночас відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що сам факт ухвалення постанови про закриття кримінального провадження не свідчить про завдання особі такої шкоди та не є підставою для її відшкодування.

Пунктом 2 частини першої статті 3 Закону № 266/94-ВР визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертається) зокрема майно, на яке накладено арешт.

За встановлених обставин арешт який було накладено на майно знято та не існує жодних перешкод щодо розпорядження майном для позивача з огляду на його перебування під карним переслідуванням.

Та аргументи заявника стосовно наявності рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2011року яким задоволені частково позовні вимоги ОСОБА_3 та зокрема визнано недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і скасовано реєстрацію права власності на останнього в органах МБТІ від 03 серпня 2006року, яке не охоплювалося межами кримінального провадження, не може бути правовою підставою для відшкодування матеріальної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР.

Заразом не дає підстав для відшкодування позивачу вартості квартири в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та обставина що ОСОБА_1 розпорядився вказаним майном шляхом укладення безоплатного правочину, договору дарування, що підтверджено документальними доказами, які є належними письмовими доказами та які були вирішальними для розгляду таких вимог позивача, також обставини щодо розпорядження з боку ОСОБА_1 Спірною квартирою не заперечувалися самим позивачем в апеляційному суді.

Для відповідальності, попри протиправність дій заподіювача шкоди і його вини потрібно також встановити факт спричинення шкоди і причинний зв`язок між її спричиненням та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст. ст. 77, 81 ЦПК України).

Належних та допустимих доказів вини відповідачів в спричиненні матеріальної шкоди позивачеві не доведено, а тому суд дійшов правильного висновку про те, що відсутні підстави для відшкодування такої шкоди.

Ніщо не вказує на те, що не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Та заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судами створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції частково не виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, часткового задоволення позову та стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 104000(сто чотири тисячі),00грн, з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до Закону № 466 внесені зміни до підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року).

До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом № 466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (підпункт 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України).

Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Оскільки станом з 01 квітня 2024 року розмір мінімальної заробітної плати становить 8 000,00 грн, а визначена судом апеляційної інстанції до стягнення сума моральної шкоди в розмірі 104 000,00грн буде перевищувати чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати (8 000,00 х 4 = 32 000,00 грн), суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що розмір моральної шкоди підлягає стягненню з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

В решті рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 лютого 2024року слід залишити без змін

Керуючись ст. ст. 367, 369, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позов ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 104000(сто чотири тисячі),00грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 12 червня 2024 року.

Судді: