КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/8067/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 грудня 2023 року в справі за позовом Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником в порядку зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст обставин справи

У листопаді 2022 року Київський науково-методичний центр по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій (далі - Центр) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником в порядку зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 104 814,04 грн та судовий збір у розмірі 2 481,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року у справі № 757/13760/19-ц задоволено позов ОСОБА_2 до Центру про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнано незаконним та скасовано наказ Центру від 20 лютого 2019 року № 40-к, ОСОБА_2 поновлено на посаді провідного фахівця відділу охорони заповідної території Центру з 20 лютого 2019 року. З позивача на користь ОСОБА_2 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 104 814,09 грн.

У справі № 757/13760/19-ц суд встановив, що з 04 січня 1998 року ОСОБА_2 працювала в Центрі на посаді фахівця відділу охорони заповідної території Державного історико-архітектурного заповідника «Стародавній Київ». Наказом тимчасово виконуючої обов`язки генерального директора Центру ОСОБА_1. від 06 лютого 2019 року № 29-к ОСОБА_2 звільнено на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України, через систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором.

Наказом генерального директора Центру Груздо С. від 20 лютого 2019 року №40-к скасовано наказ про звільнення ОСОБА_2 від 06 лютого 2019 року №29-к у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю у день звільнення. Звільнено ОСОБА_2 з займаної посади 20 лютого 2019 року на підставі пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором. Рішенням

На виконання рішення суду та відповідно до звіту про нарахування позивач сплатив ОСОБА_2 з урахуванням податків загальну суму 104 814,04 грн.

Вважає, що відповідач, звільняючи працівника ОСОБА_2 з роботи та підписуючи наказ від 20 лютого 2019 року №40-к, займала посаду генерального директора Центру та як посадова (службова) особа, винна у незаконному звільненні працівника, а тому з неї в порядку ст. ст. 134, 237 КЗпП України підлягає стягненню понесена позивачем матеріальна шкода.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 грудня 2023 року у позові відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 09 лютого 2024 року Центр подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував час та підстави видачі наказу про звільнення від 06 лютого 2019 року, підстави скасування цього наказу, а також не з`ясував, хто із службових осіб винний у незаконному звільненні та завданні шкоди.

Суд першої інстанції не врахував, що саме відповідач дійшла висновку про систематичне невиконання ОСОБА_2 без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором та про наявність підстав для її звільнення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У березні 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Мотивувала відзив тим, що відповідач не є тією службовою особою, яка видала наказ про звільнення, який визнаний судом незаконним. Суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали справи, повно з`ясував обставини справи на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку.

22 квітня 2024 року через систему «Електронний суд» Центр подав відповідь на відзив, у якому підтримав свою апеляційну скаргу та наполягав на тому, що суд першої інстанції не з`ясував хто із службових осіб винний у незаконному звільненні та завданні шкоди. Вважав, що саме виконання службових обов`язків ОСОБА_1 спричинило звільнення ОСОБА_2 .

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Центру від 08 серпня 2018 року № 156-п ОСОБА_1 переведено на посаду першого заступника генерального директора з 09 серпня 2018 року, увільнивши її з посади завідувача відділу історичних ареалів та охоронюваних археологічних територій.

Наказом Центру від 31 січня 2019 року №16-в на період відпустки Груздо С. М. з 04 до 17 лютого 2019 року виконуючим обов`язки генерального директора залишено першого заступника генерального директора - ОСОБА_1 .

Наказом Центру від 06 лютого 2019 року №29-к за підписом т.в.о. генерального директора ОСОБА_1, звільнено ОСОБА_2 , провідного фахівця відділу охорони заповідної території, 11 лютого 2019 року за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, пункт 3 стаття 40 КЗпП України.

Наказом Центру від 20 лютого 2019 року №40-к за підписом генерального директора Сергія Груздо, скасовано наказ Центру «Про звільнення ОСОБА_2 » від 06 лютого 2019 року №29-к. Звільнено ОСОБА_2 , провідного фахівця відділу охорони заповідної території, 20 лютого 2019 року за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, пункт 3 частини першої стаття 40 КЗпП України.

На підставі наказу від 20 лютого 2019 року №40-к з ОСОБА_2 проведено повний розрахунок та здійснено перерахунок сум, належних їй при звільненні.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року у справі №757/13760/19-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, задоволено позов ОСОБА_2 до Центру про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнано незаконним та скасовано наказ Центру від 20 лютого 2019 року № 40-к. Поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного фахівця відділу охорони заповідної території Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій з 20 лютого 2019 р. Стягнуто з Центру на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 104 814,09 грн.

Суд у справі № 757/13760/19-ц встановив, що ОСОБА_2 з 04 січня 1998 року перебувала у трудових відносинах з Центром.

Також суд у справі № 757/13760/19-ц встановив, що підставою для звільнення ОСОБА_2 за наказом від 20 лютого 2019 року №40-к було систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, враховуючи, що до позивача вже мало місце застосування дисциплінарного стягнення на підставі наказу від 06 листопада 2018 року № 231-п, що підтверджується службовою запискою заступника генерального директора з пам`ятко-охоронної роботи ОСОБА_5 від 06 лютого 2019 року, службовою запискою т.в.о. завідувача відділу охорони заповідної території Недопаки- ОСОБА_6 від 02 лютого 2019 року.

Суд встановив, що до ОСОБА_2 06 лютого 2019 року було застосовано дисциплінарне стягнення за невиконання окремого доручення, строк виконання якого було встановлено з 04 до 08 лютого 2019 року (а.с.67), тобто строк виконання якого не закінчився. Таким чином, захід дисциплінарного стягнення у вигляді догани застосований до ОСОБА_2 з порушенням встановленого законом порядку.

Зазначені обставини в порядку ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд першої інстанції визнав такими, що не підлягають доказуванню, оскільки вони встановлені рішенням суду у цивільній справі, у якій брали участь ті самі особи.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року у справі №757/13760/19-ц визнано незаконним та скасовано наказ № 40-к, виданий 20 лютого 2019 року за підписом генерального директора Центру Сергія Груздо.

Згідно з довідкою від 25 жовтня 2022 року № 3 на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 квітня 2021 року у справі №757/13760/19-ц Центр відшкодував ОСОБА_2 104 814, 04 грн.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 не є тією службовою особою, яка видала наказ про звільнення ОСОБА_2 , визнаний у судовому порядку незаконним. За відсутності вини відповідачки у незаконному звільненні працівника, вона не може нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також суд першої інстанції дійшов зазначив, що відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Ця стаття встановлює загальне правило відповідальності, згідно з яким на боржника за регресною вимогою покладається обов`язок відшкодувати кредитору виплачене ним третій особі відшкодування в повному обсязі.

Відшкодування шкоди, яка заподіяна підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу врегульовано нормами КЗпП України.

Відповідно до статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Статтею 136 КЗпП України визначений порядок покриття шкоди, заподіяної працівником, а саме, стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Згідно зі статтею 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Як роз`яснено у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

У пункті 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 частини першої статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідач ОСОБА_1 не є тією службовою особою, яка видала наказ про звільнення ОСОБА_2 , визнаний у судовому порядку незаконним. За відсутності вини відповідачки у незаконному звільненні працівника, вона не може нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував час та підстави виникнення наказу про звільнення від 06 лютого 2019 року, підстави скасування цього наказу, а також не з`ясував, хто із службових осіб винний у незаконному звільненні та завданні шкоди, не знайшли свого підтвердження.

Так, відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

З огляду на ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київського науково-методичного центру по охороні, реставрації та використанню пам`яток історії, культури і заповідних територій залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко