13.06.2024 Провадження по справі № 2/940/128/24

РІШЕННЯ

Іменем України

13 червня 2024 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.

розглянувши в приміщенні суду в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти за договором оренди автомобіля від 04.10.2021 року в сумі 232200,00 грн. за період з 04.10.2021 по 17.11.2023 року, та судові витрати покласти на відповідача.

Позовна заява мотивована тим, що 04.10.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди автомобіля, відповідно до умов якого, термін оренди складає два місяці з моменту прийняття об`єкта оренди, що орендується, а розмір орендної плати складає 300 грн. за добу.

Також, 04.10.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписано акт прийому-передачі до договору оренди автомобіля від 04.10.2021 року, згідно з яким орендар ОСОБА_2 прийняв у платне користування автомобіль DAEWOO LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Позивач зазначив, що станом на 17.11.2023 року відповідач ОСОБА_2 не сплачує орендну плату за користування орендованим майном, внаслідок чого виникла заборгованість за період з 04.10.2021 по 17.11.2023 року у розмірі 232200,00 грн.

За таких обставин, враховуючи, що оскільки станом на 17.11.2023 року належний позивачу автомобіль DAEWOO LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_3 , а останній добровільно не виконує умови договору в частині сплати орендної плати, тому позивач ОСОБА_1 звернувся за захистом своїх порушених прав до суду.

На підставі ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.12.2023 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів передано за підсудністю для розгляду до Тетіївського районного суду Київської області.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 13.02.2024 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів до розгляду, відкрито провадження в справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторони у справі повідомлялися належним чином про дату, час і місце розгляду справи.

За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача ОСОБА_2 надсилались ухвала про відкриття провадження та позовна заява з доданими до неї копіями документів, які повернулися до суду не врученими з відміткою Укрпошти про причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того, відповідача повідомлено про розгляд цієї справи через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих і розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи та з огляду на неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності до частини 5 статті 279 ЦПК України.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04.10.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди автомобіля (надалі по тексту договір), відповідно до п. 1.1 якого, орендодавець ОСОБА_1 надає, а орендар ОСОБА_2 приймає в строкове платне користування легковий автомобіль марки DAEWOO LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , без права суборенди (а. с. 4-5).

Відповідно до п. 2.1 договору автомобіль, що орендується, буде використовуватися орендарем для поїздок останнього.

Відповідно до п. 3.1 договору термін оренди складає два місяці з моменту прийняття об`єкта оренди, що орендується.

Відповідно до п. 3.3 договору після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі, якщо жодна сторона в термін 1 місяць до закінчення даного договору письмово не повідомить про намір його розірвати. Даний договір автоматично пролонгується на той же самий строк та на тих же умовах.

Відповідно до п. 4.1 договору розмір орендної плати за весь об`єкт, що орендується, складає 300 грн. за добу.

Відповідно до п. 5.2 договору передача автомобіля в оренду здійснюється за актом здачі-приймання.

04.10.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписано акт прийому-передачі до договору оренди автомобіля від 04.10.2021 року, згідно з яким орендар ОСОБА_2 прийняв у платне користування автомобіль DAEWOO LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а. с. 5).

25.01.2022 року позивачем на адресу відповідача надіслана претензія з вимогою сплатити заборгованість по орендній платі за договором оренди автомобіля від 04.10.2021 року в розмірі 32700 грн. (а. с. 6).

Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правовідносини щодо найму (оренди) врегульовані главою 58 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до ч. 1 статті 798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.

Відповідно до статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, договір найму транспортного засобу складається у письмовій формі. Якщо договір найму транспортного засобу укладається за участю фізичної особи, то такий договір має бути ще і нотаріально посвідчений.

Разом з тим, суд враховує висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 року у справі №125/1216/20, у якому зазначено, що: «для вирішення питання, чи підлягає договір найму (оренди) транспортного засобу, стороною якого є ФОП, нотаріальному посвідченню згідно із частиною другою статті 799 ЦК України, слід виходити не лише із суб`єктного складу відповідних правовідносин, важливим у цьому випадку є також зміст самих правовідносин (у цьому разі договірних відносин оренди транспортного засобу) та чи є такі відносини господарськими. Необхідним є встановлення правового статусу фізичної особи у цих правовідносинах - чи діє вона у власних інтересах, чи як суб`єкт господарювання, який орендує транспортний засіб з метою його використання у своїй господарській діяльності».

Відтак, оскільки зміст договірних відносин оренди транспортного засобу не свідчить про їх господарський характер, тому, на переконання суду, у зазначених договірних правовідносинах сторони діяли як фізичні особи та у власних інтересах.

Водночас, судом встановлено, що договір оренди автомобіля, укладений 04.10.2021 року між сторонами, нотаріально посвідчений не був.

Відповідно до статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Частиною першою статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 статті 216 ЦК України нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Нікчемний правочин розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.

Отже, оскільки договір оренди автомобіля від 04.10.2021 року укладений між сторонами, як фізичними особами, у простій письмовій формі та нотаріально не посвідчений, як того вимагають зазначені вище норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України, цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін.

Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши надані докази, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів необхідно відмовити.

Разом з тим, враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позову, тому понесені судові витрати у виді судового збору, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, залишає за позивачем.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 15, 16, 209, 215, 216, 220, 628, 759, 762, 798, 799 ЦК України, статтями 2, 5, 10, 12, 13, 76-81, 141, 263-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду: 17 червня 2024 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК