Справа № 141/926/23
Провадження № 22-ц/801/1078/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кушнір Б. Б.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 рокуСправа № 141/926/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя - доповідач),

суддів Оніщука В. В., Рибчинського В. П.,

розглянув у порядку письмового провадження справу № 141/926/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» на рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 14.03.2024, ухвалене у складі судді Кушнір Б. Б. в приміщенні суду, -

в с т а н о в и в :

18.12.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» (далі - ТОВ «Бізнес позика») звернулося до суду з позовом (вх. № 2563/23) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованість за договором № 438627-КС-001 про надання кредиту від 11.12.2021, що становить 100564,91 грн, яка складається з : 25500 грн сума прострочених платежів по тілу кредиту; 71632,50 грн сума прострочених платежів по процентах; 3432,41 грн сума прострочених платежів по комісії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 11.12.2021 між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 438627-КС-001 шляхом направлення 11.12.2021 ТОВ «Бізнес позика» ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти договір № 438627-КС-001 про надання кредиту та прийняття 11.12.2021 ОСОБА_1 пропозиції (акцепт) щодо укладення указаного договору на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони позивачем було направлено відповідачці через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор G-6586, на номер телефону НОМЕР_3 (що зазначено позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий відповідачем було введено/відправлено. Таким чином, 11.12.2021 між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 було укладено договір №438627-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до п. 1, 2 договору кредиту, ТОВ «Бізнес позика» надає позичальнику грошові кошти у розмірі 27000 грн, на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та Правилами про надання грошових коштів у кредит. Згідно з умовами договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1.08205556 процентів за кожен день користування. Протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіку платежів. Пунктом 3 кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов кредитного договору.

ТОВ «Бізнес позика» свої зобов`язання за договором виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 27000 грн шляхом перерахування на банківську карту позичальника № НОМЕР_1 (який позичальником вказано при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті).

6.01.2022 між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору № 438627-КС-001 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, який підписаний в порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов додаткової угоди сторони домовились внести зміни в п. 1 договору та викласти «Термін дії Договору» в новій редакції, а саме - «Термін дії Договору: до 1.09.2022 року». Також сторони домовились внести зміни в п. 1 договору та викласти «Строк Кредиту» в новій редакції, а саме: «Строк Кредиту: 265 днів».

Зважаючи на ті обставини, що відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання за кредитним договором №438627-КС-001, станом на 2.11.2023 утворилася заборгованість в розмірі 100564,91 гривень, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту 25500 грн; суми прострочених платежів по процентах 71632,50 грн; суми прострочених платежів за комісією 3432,41 грн.

Рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 14.03.2024 позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованість за кредитним договором № 438627-КС-001 в розмірі 97135 грн 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» судові витрати, в розмірі 1073 грн 60 коп.

Повернуто ТОВ «Бізнес позика» з державного бюджету судові витрати, сплачені відповідно до платіжної інструкції № 5074 від 12.12.2023, в розмірі 1073 грн 60 коп.

В решті позову - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії за надання кредиту, ТОВ «Бізнес позика» подано апеляційну скаргу (вх. № 3513 від 10.04.2024), в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду викладених в рішенні суду, фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду частково в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по комісії за надання кредиту в сумі 3429,41 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цієї вимоги. В решті рішення залишити без змін. Здійснити розподіл судових витрат.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції помилково застосував у даній справі постанову ВС від 22.01.2020 по справі № 5798/14, в якій йде мова про комісію за користування кредитом, тоді як у цій справі позивач просив стягнути комісію за надання кредиту.

Суд першої інстанції також помилково застосував Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 № 168, оскільки зазначена постанова втратила чинність 10.06.2017 на підставі постанови НБУ від 8.06.2017 № 49.

Суд не врахував, що законодавством України передбачено право кредитодавця на встановлення комісії за надання кредиту. Постановою НБУ від 11.02.2021 № 16 затверджено Правила розрахунку для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Ці правила передбачають правомірність встановлення кредитодавцем супровідних послуг за кредитом в тому числі і комісії «за надання кредиту».

Комісія за надання кредиту передбачена як умовами кредитного договору так і Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес позика», Таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки, які підписані відповідачем, що свідчить про обізнаність останньої щодо включення комісії «за надання кредиту» до загальних витрат за споживчим кредитом та порядком сплати комісії.

При розгляді справи позивач просить врахувати постанову ВС від 10.09.2019 по справі № 916/2403/18, постанову ВС від 9.11.2018 по справі № 911/3685/17.

У строк встановлений судом відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог в апеляційному порядку не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає вимогам статті 263 ЦПК України з таких підстав.

У справі встановлено наступні обставини.

11.12.2021 між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 438627-КС-001 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».

ТОВ «Бізнес позика» 11.12.2021 направлено ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти договір № 438627-КС-001 про надання кредиту. 11.12.2021 року ОСОБА_1 прийняла пропозицію (акцепт) щодо укладення договору № 438627-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. Відповідно до договору №438627-КС-001 наданий кредит ОСОБА_1 є споживчим кредитом.

/а. с. 18 зворот - 19, 20-21/.

ТОВ «Бізнес позика» 11.12.2021 направлено ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор G-6586, на номер телефону НОМЕР_3 (що зазначено позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий боржником було введено/відправлено.

11.12.2021 року між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 було укладено договір №438627-КС-001 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».

/а. с. 17-18, 28-29/.

Відповідно до п. 1 договору кредиту, ТОВ «Бізнес позика» зобов`язалась надати позичальнику грошові кошти у розмірі 27000 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та Правилами про надання грошових коштів у кредит.

Згідно з умовами договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1.08205556 процентів за кожен день користування.

ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 27000 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 (котрий позичальником вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується довідкою про видачу коштів № 470025437 від 11.12.2021 та випискою по рахунку.

/а. с. 32, 32 зворот/.

6.01.2022 між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до договору № 438627-КС-001. Про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний в порядку, визначеному 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов Додаткової угоди сторони домовились внести зміни в п. 1 договору та викласти «Термін дії Договору» в новій редакції, а саме - «Термін дії Договору: до 1.09.2022 року». Також сторони домовились внести зміни в п. 1 договору та викласти «Строк Кредиту» в новій редакції, а саме: «Строк Кредиту: 265 днів».

/а. с. 24-27, 30-31/.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором № 438627-КС-001 належним чином не виконала, частково сплатила кошти в розмірі 7907,49 грн, розрахунок та розмір яких зазначений у розрахунку заборгованості за договором, чим порушила свої зобов`язання, встановлені договором.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № 438627-КС-001 станом на 2.11.2023 утворилася заборгованість в розмірі 100564,91 гривень, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту 25500 грн; суми прострочених платежів по процентах 71632,50 грн; суми прострочених платежів за комісією 3432,41 грн.

/а. с. 10-14/.

Як вбачається із інформації, наданої АТ КБ «ПриватБанк» на вимогу ухвали суду, на ім`я ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ), дійсно випускалась банківська карта № НОМЕР_1 та згідно інформації про рух коштів (виписку) по банківській карті № НОМЕР_1 за період з 11.12.2021 по 2.11.2023 роки ОСОБА_1 дійсно отримувала грошове зарахування 11.12.2021 на суму 25000 гривень та 2000 гривень окремими зарахуваннями.

/а. с. 82-87/.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором № 438627-КС-001 від 11.12.2021 в частині стягнення суми прострочених платежів по тілу кредиту в розмірі 25500 грн; суми прострочених платежів по процентах в розмірі 71632,50 грн є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення комісії за надання кредиту в розмірі 3432,41 грн суд першої інстанції зазначив, що нарахування позивачем заборгованості по комісії в сумі 3432,41 грн не ґрунтується на нормах законодавства, а тому є необґрунтованими.

Висновок суду першої інстанції в оскаржуваній частині зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (постанова ВС від 10.01.2024 по справі № 727/5461/23).

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.05.2022 в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) вказано, що відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту (пункти 31.17 та 31.18).

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»).

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових та/або супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) денна процентна ставка, її розрахунок та загальні витрати за споживчим кредитом (крім споживчих кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечено заставою/іпотекою або правом довірчої власності), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної додаткової та/або супутньої послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, власних комісій та інших платежів (за наявності), включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору; 15) право споживача на звернення до Національного банку України у разі порушення кредитодавцем, новим кредитором та/або колекторською компанією законодавства у сфері споживчого кредитування, у тому числі порушення вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки), а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості.

Отже, частина друга статті 8 та частина перша статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» не передбачають комісії кредитодавця за надання кредиту, а передбачають комісію пов`язану з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача (частина восьма статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Особа, яка включила ту чи іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується, зокрема в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову. Зазначене правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), а й щодо умов, які хоч і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17, провадження № 61-18730св20.

Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).

Як вбачається зі змісту договору від 11.12.2021 № 438627-КС-001 про надання кредиту відповідач погодив комісію «за надання кредиту» в розмірі 4050 грн. та в додатковій угоді № 1 від 6.01.2022 до договору від 11.12.2021 № 438627-КМ-001 про надання кредиту від 11.12.2021 /а. с. 24/ засвідчивши це своїм електронним підписом, тоді як у договорі позивач не зазначив та не надав доказів, переліку послуг «за надання кредиту», їх погодження зі споживачем при укладенні кредитного договору.

Ураховуючи, що кредитор не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату комісію за надання кредиту є нікчемними відповідно до частини п`ятої статті 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

За вказаних обставин суд першої інстанції правильно встановив, що в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які встановлена комісія, а встановлення такої комісії за сам факт надання кредиту Законом України «Про споживче кредитування» не передбачено.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково застосував у даній справі постанову ВС від 22.01.2020 у справі № 5798/14, в якій йде мова про комісію за користування кредитом, а також Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 № 168, оскільки зазначена постанова втратила чинність 10.06.2017 на підставі постанови НБУ від 8.06.2017 № 49, тоді як спірні правовідносини виникли між сторонами пізніше, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу, однак враховуючи те, що суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті в оскаржуваній частині, та з урахуванням того, що після прийняття Вінницьким апеляційним судом свого рішення результат по суті спору в оскаржуваній частині не зміниться, ухвалене у справі рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права в оскаржуваній частині.

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Ураховуючи наведене, оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін, позивачем при поданні апеляційної скарги було сплачено судовий збір в меншому розмірі, ніж передбачено законом /сплачено позивачем 109,50 грн замість 2576,64 грн, а. с. 125-126/, апеляційний суд вважає, що з ТОВ «Бізнес позика» слід стягнути на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2467,14 грн. (2576,64 - 109,50 = 2467,14).

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» залишити без задоволення.

Рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 14.03.2024 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2467 гривні 14 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: В. В. Оніщук

В. П. Рибчинський