ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року

м. Київ

справа № 932/713/23

провадження № 61-2706св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Виконавчий комітет Дніпровської міської ради,

третя особа - Дніпровська міська рада,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Забара Альона Володимирівна, на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська в складі судді Цитульського В. І. від 13 жовтня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року в складі колегії суддів: Макарова М. О., Барильської А. П., Демченко Е. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання вчинити дії.

На обґрунтування заявлених вимог зазначала, що у 2003 році вона почала користуватись квартирою за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), яка належала покійній ОСОБА_2 .

У цьому житлі вона проживає з 2003 року, добросовісно та відкрито володіє ним, утримує у належному стані, проводила ремонт. З огляду на це вважає, що орган місцевого самоврядування зобов`язаний вжити заходів до укладання з нею договору найму та видачі ордеру на спірну квартиру.

Після визнання спадщини відумерлою та прийняття вказаної квартири до комунальної власності у 2012 році, державна реєстрація права власності за територіальною громадою була здійснена у 2021 році.

Зазначає, що проживає у спірній квартирі разом із сином та іншого житла не має, однак територіальна громада подала позов про її виселення, оспорюючи її право на проживання.

У зв`язку з наведеним позивачка просила визнати за нею право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати виконавчий комітет Дніпровської міської ради укласти з нею договір найму вищезгаданої квартири та видати ордер на вселення.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відхиляючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, керувався тим, що позивачка вибула зі спірної квартири у 2019 році, а її син - у 2020 році. За таких обставин, хоча вказане житло могло вважатись належним позивачці у розумінні статті 8 Конвенції з огляду на тривалий час проживання у ньому, однак, з огляду на фактичні обставини, встановлені судом, право позивача на проживання слід вважати припиненим з моменту вибуття зі спірної квартири. Водночас суди вказали на відсутність у матеріалах справи доказів проживання позивачки у спірній квартирі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У лютому 2024 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала касаційну скаргу, у якій просила скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду: від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19,

від 15 вересня 2023 року у справі № 359/4376/22, від 23 січня 2018 року у справі

№ 521/10070/14, від 31 березня 2021 року у справі № 923/875/19,

від 27 лютого 2019 року у справі № 755/2545/15-ц.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що при розгляді справи суди не врахували тієї обставини, що матеріали справи не містять доказів вибуття позивачки зі спірної квартири. Зокрема, суди ухвалили рішення на підставі свідчень, що не стосувалися обставин, для підтвердження яких свідок викликалась, а більш вагомі письмові докази, видані уповноваженими особами, суди відхилили. З огляду на зазначене ОСОБА_1 вважає, що оскаржувані рішення побудовані на припущеннях та є недостатньо мотивованими.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

Відзив виконавчого комітету Дніпровської міської ради мотивований тим, що Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство № 14 не могло вселити позивачку у спірну квартиру як службове житло, оскільки остання не перебувала з ним у трудових відносинах з 2014 року. З огляду на те, що позивачка не надала відповідних доказів на підтвердження законності її вселення, його слід вважати таким, що відбулося без згоди компетентного органу.

Зауважує, що ОСОБА_1 не проживає та не зареєстрована у спірній квартирі, власником якої є територіальна громада м. Дніпра, натомість має реєстрацію у гуртожитку комунальної власності, де їй та її сину ОСОБА_4 , 2003 року народження, була виділена кімната на підставі рішення комунального підприємства «Жилсрвіс-2» від 30 жовтня 2014 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 вересня 1993 року набула ОСОБА_2 , яка померла у 2004 році.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2012 року спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_2 , визнано відумерлою, квартиру передано у комунальну власність (справа № 403/4569/12).

Виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради своїм рішенням від 21 серпня 2013 року № 324 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста та визначення балансоутримувача деяких об`єктів нерухомого майна» квартиру АДРЕСА_2 прийняв у комунальну власність та балансоутримувачем цього майна визначив КП «Жилсервіс-2» Дніпропетровської міської ради.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право комунальної власності на вказану квартиру за Дніпровською міською радою зареєстроване 31 березня 2021 року.

З акту підтвердження фактичного місця проживання від 29 серпня 2018 року та довідки ОСББ «Тополя-2, Б. 26» вбачається, що ОСОБА_1 проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , з 2003 року та здійснює оплату комунальних платежів, підтримує житло в належному стані, здійснює ремонт (а. с. 32-33, т. 1).

Рахунками АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» за 2016-2021 роки підтверджується факт сплати житлово-комунальних послуг за спірною квартирою, споживачем зазначена ОСОБА_2 .

Відповідно до пояснень свідка ОСОБА_5 позивачку вселили у спірну квартиру працівники обслуговуючого кооперативу. Вона виїжджала декілька разів за кордон на заробітки, а у 2019 році позивачка виїхала та більше свідок її не бачила. У спірній квартирі залишився проживати її син, який у 2020 році також виїхав за межі України.

Як вбачається з паспортних даних позивачки, її зареєстрованим місцем проживання є квартира АДРЕСА_3 (а. с. 29, т. 1), де вона та її син ОСОБА_4 , 2003 року народження, мають право користування кімнатою у гуртожитку, яка надана на підставі рішення комунального підприємства «Жилсрвіс-2» від 30 жовтня 2014 року (а. с. 113, 121, т.1).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року у справі № 200/14281/18, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку набувальної давності.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 не довела, що вона добросовісно заволоділа спірною квартирою, відкрито і безперервно володіє нею.

Позиція Верховного Суду

У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Статтею 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до статті 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно зі статтею 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Заселення жилого приміщення та право користування ним виникає у особи, яку включено до ордеру та не може випливати з факту вселення у жиле приміщення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій встановили відсутність у позивачки законних підстав на вселення у спірне приміщення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки позивачка їх не спростувала, а матеріали справи не містять будь-якого документа, що надав би позивачці право у 2003 році зайняти спірну квартиру, яка в період з 1993 року до липня 2004 року перебувала у приватній власності ОСОБА_2 , а з 27 грудня 2012 року - у комунальній власності територіальної громади м. Дніпра.

Крім того, рішеннями у справі № 200/14281/18 судами встановлено, що ОСОБА_1 не довела, що вона добросовісно заволоділа спірною квартирою, відкрито і безперервно володіє нею за умови обізнаності з боку власника. З огляду на зазначене суди дійшли висновку про відмову в задоволенні її позову про визнання права власності за набувальною давністю.

Колегія суддів Верховного Суду також вважає за доцільне зазначити, що статус позивачки як члена сім`ї попереднього власника не встановлений під час судового розгляду, відсутні докази на підтвердження факту спільного проживання, а також ведення спільного господарства.

Оскільки ОСОБА_1 не надала суду будь-яких належних та допустимих письмових доказів, котрі могли б засвідчити законність її вселення у спірне житло, Верховний Суд з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи доходить висновку про самовільний характер зайняття спірного приміщення.

Обґрунтовуючи своє право на користування спірною квартирою, позивачка посилалась на тривале проживання у ній, здійснення її ремонту.

Надаючи оцінку цим доводам, суди попередніх інстанцій вважали, що тривале проживання позивачки у спірній квартирі могло би бути підставою для визнання її права користування, однак констатували, що в матеріалах справи відсутні дані, що вона та її син проживали у спірній квартирі після вибуття з неї у 2019 році.

Такі висновки судів ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, тому колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про їх недоведеність.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

За висновками, наведеними у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі № 359/4376/22, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Разом із тим статтею 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Згідно із частиною першою статті 70 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

(стаття 81 ЦПК України).

Запрошений до суду з ініціативи позивачки свідок ОСОБА_5 чітко та однозначно вказала, що остання вибула із квартири у 2019 році, а її син (останній член її сім`ї) - у 2020 році. На даний час сім`я позивачки (вона та її діти) у квартирі не проживає.

Суд апеляційної інстанції надав оцінку доводам позивачки про те, що її син закінчив у червні 2021 року школу у м. Дніпрі, у вересні 2021 року вступив до Університету митної справи та фінансів, також на його ім`я був виданий військовий квиток з відмітками призовної комісії від 25 грудня 2021 року та 01 квітня 2022 року, тоді як він виїхав за межі України лише у квітні 2022 року, підставно вказавши, що перебування сина позивачки у місті Дніпрі не свідчить про його проживання у спірній квартирі.

Суд також обґрунтовано відхилив як безпідставні аргументи позивачки про те, що вона на сьогоднішній день не має права на постійне проживання у будь-якій з країн, не відмовлялась від громадянства, не набула громадянства іншої країни, а також відсутність у матеріалах справи доказів того, що вона виїхала за межі України на постійне місце проживання, вказавши, що ці доводи самі по собі не доводять, що позивачка продовжує проживати в спірній квартирі.

Під час судового розгляду справи встановлено, що позивачка не підтвердила належними та допустимими доказами факт проживання у спірній квартирі на момент звернення з позовом до суду у січні 2023 року, а відтак рішення судів попередніх інстанцій, які мотивовані вибуттям ОСОБА_1 зі спірної квартири та, відповідно, втратою на визнання права користування житлом, є мотивованими та базуються на чинному законодавстві.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб.

Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди правильно врахували доводи відповідача, що позивачка та її син мають право користування іншим житлом, тому відмова у задоволенні її позовних вимог не становитиме надмірне втручання у приватну сферу особи, порушення права на повагу до житла.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судами надана належна оцінка.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. Судами повно і правильно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки судів є обґрунтованими та мотивованими, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 жовтня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара

Є. В. Синельников