Справа № 459/3491/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2024 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

за участю секретаря Калиш В.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Вус О.І.,

представника відповідача адвоката Полохайло І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокаль справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся з даним позовом та просив стягнути з відповідачки на його користь 7298грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 5000грн. на відшкодування моральної шкоди та 10000грн. витрат на правову допомогу.

Свої вимоги мотивує наступним.

06.08.2023р. він з дружиною ОСОБА_3 та сином ОСОБА_4 перебували в дитячому комплексі «Мадагаскар, який розташований в ТРЦ «Майдан» по АДРЕСА_1 .

Його дружина та син поклали взуття в камеру зберігання, оскільки однією з вимог перебування в закладі є наявність змінного взуття.

Надалі останні пішли в розважальну кімнату та після повернення виявили відсутність їхнього взуття в камері зберігання. Ключ від даної камери постійно був у дружини та вона його не втрачала. Дружини взуття кеди «Converse Chuck Taylor All Star Ox» вартістю 3099грн. та сина взуття сандалі «Ecco Biom» вартістю 4199грн.

Дружина тривалий час носила взуття та документ про вартість такого не зберігся, а дитині взуття подарували родичі, тому підтвердження придбання такого також немає.

Адміністрація закладу відмовлялася вчиняти будь-які дії, а тому він звернувся в поліцію з приводу викрадення взуття дружини та дитини.

Здавши взуття до камери схову його дружина та дитячий комплекс «Мадагаскар» в особі Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (надалі ФОП ОСОБА_2 ) уклали договір зберігання речей. Тому, відповідач ніс відповідальність за збереження взуття дружини та сина. Після втрати взуття саме на відповідачу лежить відповідальність за це.

Також, сім`ї позивача завдано моральну шкоду, оскільки його дитина протягом півтори години перебувала без взуття у відділі поліції через бездіяльність адміністрації дитячого комплексу «Мадагаскар». Дитина була замкнена, пригнічена та боялася залишатися на одинці.

11.03.2024р. представник позивача адвокат Вус О.І. подав заяву про зменшення позовних вимог в якій зазначив, що взуття його дружини та дитини було знайдено. Тому, відмовився від позовної вимоги про стягнення з відповідачки 7298грн. матеріальної шкоди. Просив стягнути з відповідачки відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу.

Ухвалою суду від 06.06.2024р. закрито провадження у справі в частині позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 7298грн.

Ухвалою суду від 06.06.2024р. позов в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_3 залишено без розгляду.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали.

Представник відповідачки в судовому засіданні позову не визнав.

Також, стороною відповідача подано відзив на позов, у якому на заперечення позовних вимог зазначили, що в провадженні суду не перебуває кримінальне провадження, ОСОБА_2 не є ні підозрюваною, ні обвинуваченою.

Позивачем не надано доказів перебування у родинних відносинах з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яким завдано матеріальну шкоду через викрадення їх взуття.

Вислухавши сторони, дослідивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

06.08.2023р. о 14.50год. ОСОБА_1 , здійснив оплату в сумі 480грн. на користь FOP Melnik GF та 06.08.2023р. о 17.23год. він здійснив оплату в сумі 882грн. на користь FOP Melnik GF, що встановлено з відповідних квитанцій.

06.08.2023р. слідчим відібрано в ОСОБА_1 пояснення з приводу викрадення двох пар взуття (його дружини та його сина) з камери схову розважального закладу «Мадагаскар».

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань встановлено, що 23.08.2023р. до реєстру за №0000838 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, зокрема викрадення в умовах воєнного стану двох пар взуття з шафки № НОМЕР_1 з приміщення дитячого закладу «Мадагаскар» по АДРЕСА_1 .

Постановою слідчого від 30.08.2023р. ОСОБА_1 визнано потерпілим в кримінальному провадженні №0000838.

Моральна шкода, відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, та в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала у внаслідок протиправної поведінки відносно неї.

А відтак, тлумачення вказаних норм свідчить, що:

1) за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі;

2) зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди;

3) у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини;

4) завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи;

5) гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості;

6) по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками».

Вказані висновки узгоджуються з позиціями, викладеними в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі № 466/8242/18 (провадження № 61-943св20) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц вказано, що моральна шкода - це страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточенням, до інших негативних наслідків морального характеру. Також вказана правова позиція містить висновок про те, як визначати розмір моральної шкоди: суд визначає його залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Окремо суд звертає увагу на ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою потерпілі мають право на справедливу сатисфакцію. Європейський суд з прав людини, який згідно з Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом правата підлягає до застосування національними судами України. Так. у справі «Шмалько проти України» (2004) Європейський суд з прав людини вказав на таке: «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення».

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи.

Разом з тим, позивач та його представник, на виконання вимог ст.81 ЦПК України, не довели факту заподіяння дитині позивача моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру внаслідок того, що пропало взуття з камери схову розважального центру та не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування понесення ним або дитиною страждань внаслідок цих обставин.

Покликання позивача на замкненість, пригнічення і побоювання дитини залишатися наодинці, а також спричинення такого стану саме відсутністю взуття, можуть бути лише припущеннями позивача та його суб`єктивним сприйняттям поведінки останнього. Тому такі припущення, не будучи підтверджені жодними доказами, не можуть однозначно свідчити про спричинення моральної шкоди.

Окрім того, позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_4 є його неповнолітнім сином, що надає йому право бути законним представником останнього в суді.

Також, представник позивача в судовому засіданні та заяві про зменшення позовних вимог зазначив, що знайдено взуття як ОСОБА_5 , так і ОСОБА_4 . Таким чином, на даний час шкода повністю усунута.

За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, оскільки позивач та його представник в порушення вимог ст.ст.12, 81 ЦПК ухилилися від доведення обставин, на які посилалися.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

У разі, якщо рішення не було вручена в день його проголошення, пропущений строк може бути поновлено, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення суду.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_3

Головуючий: М. Я. Адамович