Провадження №: 2/336/1525/2024
РІШЕННЯ

іменем України

04 червня 2024 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Петренко Л.В., за участі секретаря судового засідання Нагорних О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу ЄУН: 336/1717/24 (провадження № 2/336/1525/2024) за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дьякова Тетяна Вікторівна до Запорізької міської ради,

про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, -

встановив:

21 лютого 2024 року представник позивача адвокат Дьякова Т.В., в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Запорізької міської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. В позовній заяві представник позивача просить визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 .

За життя ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений 10.12.2021 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Китаєвою О.О. зареєстрований в реєстрі за № 50, 51, яким все належне їй майно, де б воно не було, із чого б воно не складалося і взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, в тому числі квартиру АДРЕСА_1 заповіла своїй онуці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_2 - це її діти, не звертались до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, так як були обізнані про наявність заповіту. Спадкоємці, що мають право на обов`язкову частку у спадщині за ст. 1241 ЦК України відсутні.

З урахуванням наявності заповіту ОСОБА_2 спадкування здійснювалося за заповітом.

Позивач ОСОБА_1 є онукою спадкодавиці ОСОБА_2 . Після розірвання шлюбу з дідусем позивачки, спадкодавиця неодноразово виходила заміж за інших чоловіків та змінювала прізвища. В результаті неодноразової зміни прізвища спадкодавиці не всі документи збереглися, які підтвердили весь ланцюжок щодо спорідненості онуки з бабусею. А тому, документи, які підтверджуються факт родинних відносин у позивачки відсутні в необхідному обсязі.

До спадкової маси, після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , увійшла квартира АДРЕСА_1 .

28.12.2023 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Китаєвою О.О. видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що позивачкою не подано оригінали документів, які підтверджують право власності на спадкове майно, яке зареєстроване належним чином в реєстраційному органі за ОСОБА_3 , а також, у зв`язку з відсутністю відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про належність померлому квартири АДРЕСА_1 .

Вирішити питання щодо оформлення права власності на спадщину за заповітом, після смерті ОСОБА_2 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , в позасудовому порядку не можливо. Позивачка вимушена звернутися до суду із цим позовом з метою визнання права власності на вказану квартиру в порядку спадкування за заповітом.

19.03.1998 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (продавці) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, а саме: квартири АДРЕСА_1 , посвідчений Запорізькою Універсальною Товарною Біржою «Капітал-Центр». реєстраційний № Н- 122 від 19.03.1998 року.

У зв`язку з втратою оригіналу вказаного договору, 01.12.2021 року адвокат Дьякова Г.В.. звернулася із адвокатським запитом до ТОВ «ЗМБТІ» щодо надання копій правовстановлюючих документів, які наявні в матеріалах інвентаризаційної справи, на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з листом № 10823 від 02.12.2021 року «Про надання інформації», ТОВ «ЗМБТІ» надало копію вищезазначеного договору та роз`яснено, що з 01.01.2013 року реєстрація речових на нерухоме майно згідно приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснюється реєстраторами Державної реєстраційної служби (Укрдержреєстру) та нотаріусами, як спеціальними суб`єктами. ТОВ «ЗМБТІ» не має актуальної інформації про реєстрацію відповідних прав.

23 березня 1998 року вказаний договір зареєстровано OП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням.

На час укладання договору купівлі-продажу на біржі він відповідав усім вимогам діючого на той час законодавства, тобто вважався правомірним.

Згідно з реєстраційним посвідченням від 23 березня 1998 року, Запорізьке бюро технічної інвентаризації засвідчує, що квартира АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого на Запорізькій Універсальній товарній біржі «капітал-Центр» 19.03.1998 року № Н-122 та записаного в реєстрову книгу за № 191 № 35402.

Згідно з технічним паспортом від 16.03.1998 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого на Запорізькій Універсальній Товарній біржі «Капітал-Центр» від 19.03.1998 року № Н-122.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 287796428, відомості про право власності будь-яких осіб на квартиру АДРЕСА_1 відсутні. Даний факт свідчить про те, що право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру підтверджується договором купівлі- продажу № Н-122 від 19.03.1998 року, посвідчений Запорізькою Універсальною Товарною Біржею «Капітал-Центр», який зареєстровано OП «ЗМБТІ», що підтверджується вищевказаним реєстраційним посвідченням від 23.03.1998 року.

До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло.

В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцями ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_2 .

Отримавши державну реєстрацію в ОП «ЗМБТІ» права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_2 придбала за договором купівлі-продажу від 19.03.1998 року, держава цим самим визнала його право власності на спірну нерухомість, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах.

Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за спадкодавцем, але з підстав відсутності оригіналу правовстановлюючих документів, отримати свідоцтво на спадщину за заповітом у позасудовому порядку не можливо.

За таких обставин позивачка вимушена за захистом своїх порушених прав звернутися до суду, оскільки вирішити питання в позасудовому порядку не можливо.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду Запорізької області від 22 лютого 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі № 336/1717/24 (провадження 2/336/1525/24). Призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи. Витребувано у Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Китаєвої Олени Олегівни інформацію щодо відкриття спадкової справи (наявність або відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, або усунення їх від права на спадкування, або не прийняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття) після померлої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . У разі наявності спадкової справи, надати належним чином завірену копію спадкової справи до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

08 березня 2024 року до суду від приватного нотаріуса надійшла копія спадкової справи №3/2022 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 .

Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2024 року закрито підготовче провадження на призначено справу до судового розгляду по суті. Встановлено порядок дослідження доказів: заслухати вступне слово учасників справи, дослідити письмові докази.

В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце судового розгляду належним чином повідомлений. Представник позивача надав заяву про проведення судового засідання за його відсутності, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник Запорізької міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання належним чином повідомлений. Представник відповідача надав заяву про розгляд справи за відсутності представника Запорізької міської ради, при вирішенні справи покладаються на розсуд суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідив матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 85 років померла ОСОБА_2 , про що Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 22 лютого 2022 року складено відповідний актовий запис № 165 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

19 березня 1998 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (продавці) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу.

Відповідно до п. 1, 2 договору купівлі-продажу продавці продали, а ОСОБА_2 придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 6 договору купівлі-продажу квартира продана за 6610 грн., які продавці отримали до підписання договору.

Сторони домовились, що право власності на квартиру у покупця виникає в момент підписання договору ( п. 7 договору).

Відповідно до п. 9 договору витрати, пов`язані з оформленням договору несе покупець.

Згідно з п. 13 вказаного договору купівлі-продажу передбачено, що відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу України ця угода підлягає реєстрації в Запорізькому бюро технічної інвентаризації.

На підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» договір зареєстрований Запорізькою Універсальною Товарною Біржою «Капітал-Центр» реєстраційний № Н- 122 від 19.03.1998 року.

На виконання вимог ст. 227 ЦК України договір було зареєстровано в Запорізькому бюро технічної інвентаризації та видано відповідне реєстраційне посвідчення (ф. № 5).

Згідно з реєстраційним посвідченням від 23 березня 1998 року, Запорізьке бюро технічної інвентаризації засвідчує, що квартира АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого на Запорізькій Універсальній товарній біржі «Капітал-Центр» 19.03.1998 року № Н-122 та записаного в реєстрову книгу за № 191 р 35402.

Відповідно до технічного паспорту від 16.03.1998 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого на Запорізькій Універсальній Товарній біржі «Капітал-Центр» від 19.03.1998 року № Н-122.

Право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру підтверджується договором купівлі- продажу № Н-122 від 19.03.1998 року, посвідченим Запорізькою Універсальною Товарною Біржою «Капітал-Центр», який зареєстровано OП «ЗМБТІ», що підтверджується вищевказаним реєстраційним посвідченням від 23.03.1998 року.

У зв`язку з втратою оригіналу вказаного договору, 01.12.2021 року адвокат Дьякова Г.В.. звернулася із адвокатським запитом до ТОВ «ЗМБТІ» щодо надання копій правовстановлюючих документів, які наявні в матеріалах інвентаризаційної справи на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з листом № 10823 від 02.12.2021 року «Про надання інформації» ТОВ «ЗМБТІ» надало копію вищезазначеного договору та роз`яснено, що з 01.01.2013 року реєстрація речових на нерухоме майно згідно приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» здійснюється реєстраторами Державної реєстраційної служби (Укрдержреєстру) та нотаріусами, як спеціальними суб`єктами. ТОВ «ЗМБТІ» не має актуальної інформації про реєстрацію відповідних прав.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 287796428, відомості про право власності будь-яких осіб на квартиру АДРЕСА_1 відсутні.

За життя ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений 10.12.2021 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Китаєвою О.О. зареєстрований в реєстрі за № 50, 51, яким все належне їй майно, де б воно не було, із чого б воно не складалося і взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, в тому числі квартиру АДРЕСА_1 заповіла своїй онуці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

22 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Китаєвої О.О. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Китаєвою О.О., 10 грудня 2021 року за реєстровим № 50,51.

В заяві ОСОБА_1 повідомила нотаріуса про інших спадкоємців.

Особу ОСОБА_1 встановлено за паспортом громадянина № НОМЕР_2 , запис № 142, орган, що видав 2313 від 13 листопада 2018 року, дійсний до 13 листопада 2028 року, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

ОСОБА_6 від одержання свідоцтва на обов`язкову частку в спадщині за ст. 1241 ЦК України відмовився, про що подав нотаріусу відповідну заяву.

Спадкоємці за законом після смерті ОСОБА_2 - це її діти, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не звертались до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини.

В матеріалах спадкової справи є заповіт ОСОБА_2 від 06 травня 1999 року за яким остання заповідала належну їй квартиру ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Відповідно до положень ч. 1, 2, 3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт.

Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений 10.12.2021 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Китаєвою О.О. зареєстрований в реєстрі за № 50, 51, яким все належне їй майно, де б воно не було, із чого б воно не складалося і взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, в тому числі квартиру АДРЕСА_2 заповіла своїй онуці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В матеріалах спадкової справи міститься заповіт.

Заповіт є чинним, не скасований, не змінений, що підтверджується інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), яка наявна в матеріалах спадкової справи та копія якої міститься в матеріалах цивільної справи.

28.12.2023 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Китаєвою О.О. видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що позивачкою не надано оригінали документів, які підтверджують право власності на спадкове майно, яке зареєстроване належним чином в реєстраційному органі за ОСОБА_3 , а також, у зв`язку з відсутністю відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про належність померлому квартири АДРЕСА_1 .

Вирішити питання щодо оформлення права власності на спадщину за заповітом, після смерті ОСОБА_2 , а саме на квартиру АДРЕСА_2 , в позасудовому порядку не можливо. Позивачка вимушена звернутися до суду із позовом про визнання права власності на вказану квартиру в порядку спадкування за заповітом.

Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину порушує право позивача на спадкування та набуття права власності на спірне нерухоме майно, за захистом якого ОСОБА_1 змушена звернутись до суду, оскільки в позасудовому порядку їх захистити неможливо.

Право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 підтверджується договором купівлі-продажу № Н-122 від 19.03.1998 року, посвідченим Запорізькою Універсальною Товарною Біржею «Капітал-Центр», який зареєстровано OП «ЗМБТІ», що підтверджується реєстраційним посвідченням від 23.03.1998 року.

Цивільно-правовий інститут набуття та виникнення права власності на нерухоме майно в різні періоди по-різному був урегульований на законодавчому рівні. У зв`язку із цим держава задекларувала визнання дійсними прав на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною третьою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Згідно з реєстраційним посвідченням від 23 березня 1998 року, Запорізьке бюро технічної інвентаризації засвідчує, що квартира АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на праві особистої власності на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого на Запорізькій Універсальній товарній біржі «Капітал-Центр» 19.03.1998 року № Н-122 та записаного в реєстрову книгу за № 191 р 35402.

Відповідно до технічного паспорту від 16.03.1998 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу зареєстрованого на Запорізькій Універсальній Товарній біржі «Капітал-Центр» від 19.03.1998 року № Н-122.

Право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру підтверджується договором купівлі- продажу № Н-122 від 19.03.1998 року, посвідченим Запорізькою Універсальною Товарною Біржою «Капітал-Центр», який зареєстровано OП «ЗМБТІ», що підтверджується вищевказаним реєстраційним посвідченням від 23.03.1998 року.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Згідно зі статтею 41 Цивільного кодексу 1963 року, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 225 Цивільного кодексу 1963 року, право продажу майна належить власникові.

За загальним правилом, визначеним у статті 227 Цивільного кодексу 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК Української РСР в редакції 1963 року). Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

На час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, чинним був Закон України «Про товарну біржу».

Зі змісту договору купівлі-продажу від 19.03.1998 року вбачається, що даний договір укладений відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на Запорізькій Універсальній Товарній біржі «Капітал-Центр» від 19.03.1998 року № Н-122, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає.

На виконання вимог ст. 227 ЦК України договір було зареєстровано в Запорізькому бюро технічної інвентаризації та видано відповідне реєстраційне посвідчення (ф. № 5).

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладання договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку га обмін товарів допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Проаналізувавши вказані норми права, слідує, що законодавець не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі.

При вчиненні договору купівлі-продажу квартири дії сторін (покупця та продавця) були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири.

Даний правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення.

ОСОБА_2 була зареєстрована та проживала в належній їй квартирі АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на належну їй квартиру.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Статтями 1216-1218 ЦК визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

ОСОБА_1 у встановлений законом строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті баби.

Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом порушує право позивача на спадкування та набуття права власності на спірне нерухоме майно за захистом якого ОСОБА_1 змушена звернутись до суду, адже в позасудовому порядку захистити права не можливо.

Згідно зі статтею 392 ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Статтею 16 ЦК передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі, в разі відсутності правовстановлюючого документа юридичний факт набуття нерухомості у власність за зверненням зацікавлених осіб може бути визнаний, а невизнані державою права спадкоємців - захищені в судовому порядку.

Суд встановив, що спір виник в зв`язку з відсутністю умов для оформлення спадщини нотаріально.

Відповідно до положень п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Суд встановив, що спадкодавець ОСОБА_2 на час смерті мала право власності на квартиру.

Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала померлій ОСОБА_2 , свідчить про те, що право власності не визнається іншою особою, а тому є підставою для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру.

Позовні вимоги про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом на спірну квартиру є законними, ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права, підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7, 12, 13, 76-81, 89, 247, 258-259, 263-265, 268, 273, 353-355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дьякова Тетяна Вікторівна до Запорізької міської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті баби ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: Запорізька міська рада, , місцезнаходження: 69015, Запорізька область, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 206.

Дата складання повного судового рішення 04 червня 2024 року.

Суддя: