Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2024 року

м. Харків

Справа № 638/11370/23

Провадження № 2/638/1575/24

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді - Яковлевої В.М.,

за участю секретарів судового засідання: Поддубкіної А.В., Кріцак А.М., Сікорського А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Нахамко Василь Іванович, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди, в якому просить: визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 інформації поширені ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації АДРЕСА_1 ) на своїх сторінках в соціальній мережі Facebook (https://www.facebook.com/igor.koltunov.1), на каналі месенджеру Telegram (https://t.me/koltunov_talks) інформаційні матеріали (текстові, графічні, відеофайли).

Позовна заява мотивована тим, що відповідачем ОСОБА_3 на особистій сторінці соціальної мережі Facebook та каналі у додатку Telegram (багатоплатформовий зашифрований месенджер) (далі - Телеграм) впродовж року систематично розміщується недостовірна інформація щодо позивача ОСОБА_1 . Створювана та поширювана для невизначеного кола осіб інформація не відповідає дійсності та є дискредитаційною. Зокрема, за посиланнями:ІНФОРМАЦІЯ_2 ) i недостовірні відомості: ІНФОРМАЦІЯ_3 );ІНФОРМАЦІЯ_4 таІНФОРМАЦІЯ_3 )ІНФОРМАЦІЯ_5 таІНФОРМАЦІЯ_3 ;ІНФОРМАЦІЯ_6 ІНФОРМАЦІЯ_7 таІНФОРМАЦІЯ_3 ;ІНФОРМАЦІЯ_8 таІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначає, що вищезазначені поширювані ОСОБА_3 висловлювання є твердженнями про факти, а не критикою та оціночними судженнями, не є вираженням особистих поглядів ОСОБА_3 , а у них містяться конкретні звинувачення у діях та інформація про події, які не мали місця у реальному житті. До публічних осіб, до яких належить ОСОБА_3 , завжди прикута прискіплива увага та збільшена довіра населення, які мають своїм прикладом демонструвати виключно порядність, дотримання етичних правил і принципу верховенства закону, а тому написання та опублікування таких дифамаційних матеріалів є неприпустимим і суттєво порушує немайнові права ОСОБА_1 .

08 квітня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Мухамеджанова О.С. надійшов відзив на позовну заяву.

Відзив на позовну заяву мотивовано тим, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити у позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Зазначає, що здійснення скріншотів представником позивача не встановлює факту володіння відповідачем відповідних сторінок у мережі Інтернет, зокрема на веб-порталах «Facebook» та «Telegram». Водночас, позовні матеріали не містять належного та допустимого доказу (висновку Консорціума «Український центр підтримки номерів і адрес» Департаменту «Центр компетенції») про володільця веб-сторінки та/або фіксації змісту таких сторінок. Зауважує, що позивачем не доведено завдання будь-якої шкоди саме відповідачем належними та допустимими доказами. Позивач є публічною особою та політиком правлячої партії, яка має монобільшість у Верховній Раді України, та є керівником Комунального закладу Київської обласної ради «База спеціального медичного постачання», а тому публікації, статті щодо його діяльності є оціночними судженнями його діяльності як політика та керівника суспільно-важливого комунального підприємства. Водночас, звертає увагу, що з позовної заяви та доданих до неї доказів неможливо встановити якої саме шкоди завдано позивачу і чи завдана вона взагалі. Більше того, неможливо встановити будь-якого взаємозв`язку між публікаціями №1-6 та будь-якими погіршеннями репутації чи інших немайнових прав позивача. Враховуючи зазначене, позивачем не доведено наявності будь-якої немайнової шкоди, завданої позивачу. Наявність моральної шкоди позивача жодними належними та допустимими доказами не підтверджена.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 жовтня 2023 року провадження по справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження.

У судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримав з наведених в ній підстав та просив їх задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, в їх задоволенні просив відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У відповідності до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідачем в інтернет мережі на його особистій, підтвердженій Meta Platforms, Inc сторінці соціальної мережі та каналі у додатку Telegram були опубліковані статті з таким змістом: «Як повідомляють ЗМІ, Дубінський - автор ТГ каналу Область Тьми та Компромат.leaks роками збирав компромат та випускав фейки на депутатів облради, голів фракцій та голів ОВА. «Разом зі своїми підлеглими авторами, депутатами Сємєргеєм, Кісельовою, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 компонували фейки та дискредитували членів власної фракції» - повідомляє видання. «Після того як телефонні розмови ОСОБА_6 зі своїми підлеглими депутатами потрапили в мережу, до ОСОБА_6 виникло багато питань серед тих, з ким він роками мав справу і зливав про них дані в анонімні акаунти» пишуть розслідувачі.»; «Депутат облради ОСОБА_7 пробує використати «відпустку» аби уникнути звільнення. Не пропрацювавши на посаді в.о. обллікарні номер 2, вже пішла на відпочинок. (Кисельова НЕ має жодної медичної освіти) Шита білими нитками спроба зберегти «квоту дубінського» в Київській області. Барселонський нардеп - ворог України. Люди, що працюють та отримують зарплату від ворога України - також працюють проти України. Вважаю перебування депутатів-міньйонів дубінського в Київській обласній раді в президентській фракції - ганебним фактом. Депутати КОР: ОСОБА_8 - секретар бюджетної комісії КОР, автор тг каналу «Компромат.Leaks ОСОБА_9 - (на думку розслідувачів - переховується закордоном) голова комісії капбуду, автор ТГ каналу «Область Тьмы». ОСОБА_7 - голова медкомісії КОР, в.о. Обллікарні номер 2, авторка тг каналу «Область Тьмы». ОСОБА_10 - скандальний голова КП КОР «База медпостач», що замовив томограф на півмільйона доларів дорожче ринкової ціни. Їхні побрехеньки в інтерв?ю «Українській Правді», що вони не залежать від дубінського - сміховинна, нахабна, блюзнірська брехня. Офіційно звертаюсь до голови обласного осередку «Слуга Народу» ОСОБА_11 з проханням виключити слуг дубінського з лав Президентської фракції, як тих, що зганьбили та дискредитували себе. Депутати на зарплаті проросійського нардепа - пряма загроза безпеці Київщини; депутати від Слуги Народу проти Президента України. Депутати Облради ОСОБА_8 та ОСОБА_10 ведуть систематичну роботу з дискредитації президентської вертикалі. Достеменно відомо, що відповідну вказівку їм надав їхній безпосередній куратор ОСОБА_12 , у якого вчора проходили обшуки. У своїх офіційних дописах депутати СН нападають на офіс Президента України, зокрема депутат ОСОБА_4 (член партії СН) звинувачує президентський офіс в «проросійскості`та «заангажованості». Тим часом підлеглий Дубінського депутат ОСОБА_5 (член партії СН, секретар бюджетної комісії) систематично дискредитує аппарат Голови КОВА, вишукуючи «бездіяльність» та «халатність» у діяльності департаментів військової адміністрації. В цьому контексті варто окреслити - ці люди, мотивовані члени команди нардепа, якого ЗМІ звинувачують у державній зраді і роботі на ОСОБА_13 . В чиїх інтересах зазначені оборотні розхитують Київщину зсередини? Наполягаю на позбавленні мандатів чотирьох проросійських диверсантів ОСОБА_6 ; ОСОБА_14 спитати, що у президентській партії та фракції роблять депутати нардепа ОСОБА_6 , який щоденно обливає брудом ОСОБА_15 ? Чотири депутата облради: ОСОБА_5 , ОСОБА_16 , ОСОБА_4 та ОСОБА_17 знаходяться на щомісячній зарплаті у кремлівського нардепа, щоденно підточують авторитет облради нескінченними корупційними скандалами. Скандалами з дерибаном бюджету, медзакупівлями та анонімними тг каналами. ОПГ ОСОБА_6 щоденно працює на інтереси проросійського нардепа і підточує авторитет президентської партії своєю присутністю в Слузі Народу. Що роблять вороги Президента в президентській партії?

У відеофайлі поширено наступну інформацію: ««… ОСОБА_6 виявляється володів одним із найвпливовішими у Київській області двома телеграм каналами Область Тьмы та Компромат.Leaks. Він зі своїми чотирьма авторами депутатами діючими в Київській обласній раді ОСОБА_18 , виходячи з того, що я читав у ЗМІ, у ЗМІ розповідають, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є авторами анонімних телеграм каналів, які за дорученням, згідно тих аудіо, які ми чули, за дорученням ОСОБА_6 просто тероризували власних однопартійців, губернаторів, тероризували голів адміністрацій військових у воєнний час, тобто підточували навмисно Київщину і структури»; «Ви не дивіться, що там цей томограф пан ОСОБА_4 має стосунок до томографу який чомусь коштував випадково на півмільйона доларів якихось більше»; «Я маю нещастя бути особисто знайомим з паном ОСОБА_19 . В всі, хто знають його особисто або дотичні до медичної сфери у Київщині, знають, що це жалюгідна брехня пана ОСОБА_20 . Він близький товариш пана ОСОБА_6 , він виконує вказівки, на мою суб`єктивну думку, пана ОСОБА_6 , та діє не в інтересах Київщини, а в інтересах «бєглого», я сподіваюсь, нардепа ОСОБА_6 »; «Я сьогодні бачив їхні обличчя, я сьогодні бачив ці погляди і ці люди ще продовжують там навіть погрожувати всім. Вони впевнені, що силовики їм допоможуть, вони впевнені, що ОСОБА_6 їх захистить у цій схемі. Тому, це твердження жалюгідна брехня пана ОСОБА_4 , він повністю інфільтрований в структуру і займає там одну з неостанніх підлеглих ланок у структурі ОСОБА_6 . Він повністю дотичний до схеми ОПГ ОСОБА_6 ».

Позивач вважає, що текст публікацій та інформації, поширеної у відеофайлах, є недостовірною, завдає істотної шкоди ділової репутації позивачу, оскільки викликає негативну оцінку читача про його діяльність, знижує його престиж та підриває довіру суспільства до його діяльності.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

За приписами частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права чи інтересу.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 Цивільного кодексу України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканість ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Частинами першою-четвертою статті 269 ЦК України передбачено, що особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом, особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою, особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно.

Відповідно до положень Конституції України. ч.1 ст. 270 ЦК України, фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості.

Згідно зі статтею 271 ЦК України, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

В частині першій статті 277 ЦК України вказано, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За правилами частини четвертої статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Відповідно до положень статті 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Згідно статтей 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Згідно статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XIIсуспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе».

У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

З огляду на статтю 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі №203/360/20, від 01 лютого 2018 року у справі № 757/33799/15-ц, а також постанові Верховного Судом України від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639цс17.

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 2-рп/2012 від 20 січня 2012 року зазначив, що перебування особи на посаді, пов ?язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів - суб`єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися виставити себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв?язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.05.2019 року у справі №757/22307/17-ц/

Відповідач є фаховим журналістом, що підтверджується копією посвідченням № НОМЕР_2 Медіа Групи «Форпост», яке міститься в матеріалах справи, має відповідну освіту (диплом магістра з відзнакою Харківського національного університету ім. В.Н. Кармазіна №ХА 35275764), спеціальність «журналіст» та кваліфікацію журналіста.

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві, й хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

Висвітлення журналістами інформації щодо можливого розкрадання бюджетних коштів має значний суспільний інтерес.

Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи, як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Тома проти Люксембургу» від 29 березня 2001 року суд зазначив, що для обмеження поширення інформації, що вже була оприлюднена та широко обговорюється, повинні існувати переконливі підстави; покарання журналіста за те, що він допомагав поширювати твердження, зроблені іншою особою, серйозно перешкоджатиме участі преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес, і його не потрібно передбачати, хіба що за наявності особливо переконливих підстав для цього.

Разом з цим у таких справах, як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року), «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких ішлось про публічну критику політиків, ЄСПЛ дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.

Суд зауважує, що журналістська свобода та громадська діяльність також включають можливість перебільшень або навіть провокацій.

Повідомлення новин, заснованих на інтерв`ю або відтворення висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року, Series A no. 216). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у поширенні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення у справі «Педерсен і Баадсгаард проти Данії» (980_247); рішення у справі «Торгейр Торгейрсон проти Ісландії» від 25 червня 1992 року, Series A, no. 239; рішення у справі «Джерсільд проти Данії»).

Отже, ЄСПЛ вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії зумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.

Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Інформація про неправомірну діяльність посадових осіб, в тому числі про корупційні діяння, за практикою ЄСПЛ, становить публічний інтерес, а тому притягнення до відповідальності за поширення такої інформації порушує статтю 10 Конвенції (п.43 рішення у справі «Надтока проти росії», п.62, п.71 рішення у справі «Морар проти Румунії», п.68 рішення «Аксель Шпрінгер проти Німеччини (№2)», п.52 рішення у справі «Оjala and Еtukeno Оy проти Фінляндії»).

Свобода вираження вважається основоположною гарантією в усіх інструментах стосовно людських прав. Зокрема, у справі «Handyside v. The United Kingdom» (Заява №5493/72) ЄСПЛ дійшов до висновку про те, що «свобода вираження становить одну з найістотніших підвалин демократичного суспільства, є однією із засадничих умов для його прогресу та для розвитку кожної людини».

Держава захищає право журналіста на самостійний вибір стилю викладення матеріалу та вважає, що журналістська свобода забезпечує можливість певною мірою застосовувати перебільшення чи навіть провокацію (рішення у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії 1997 р.»).

Як встановлено судом, факт поширення оспорюваної інформації сторонами не оспорюється.

Факт перебування позивача на публічній посаді на час поширення оспорюваної інформації також не спростовано, крім того, безпосередньо у позовній заяві представником позивача зазначено, що позивач є публічною особою та станом на дату подачі позову обіймав посаду керівника комунального закладу Київської області та депутата Київської обласної ради, а тому вищезазначена недостовірна інформація завдає значної шкоди діловій репутації позивача.

Як свідчить практика ЄСПЛ, інформація про неправомірну діяльність посадових осіб, в тому числі про корупційні діяння, становить публічний інтерес, а тому притягнення до відповідальності за поширення такої інформації порушує статтю 10 Конвенції (п.43 рішення у справі «Надтока проти Росії», п.62, п.71 рішення у справі «Морар проти Румунії», п.68 рішення «Аксель Шпрінгер проти Німеччини (№2)», п.52 рішення у справі «Ojala and Etukeno Оу проти Фінляндії»).

Враховуючи те, що позивач на час поширення оспорюваної інформації був публічною особою, відомим у суспільстві політичним діячем, простір для критики, обговорення та висвітлення його діянь (особливо якщо мова йде про гіпотетичну причетність осіб до вчинення протиправної поведінки) є значно ширшим.

У Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У зв`язку з цим, суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист гідності, честі чи ділової репутації публічних осіб, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (далі - Декларація).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Наведене підтверджується і практикою Європейського суду з прав людини у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі»: «межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян».

Окремо суд звертає увагу на те, що повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (справа від 26 листопада 1991 року «The Observer and The Guardian v. The United Kingdom»). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у поширенні висловлювань інших осіб суттєво заважали пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин. Законодавство надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу.

Свобода вираження вважається основоположною гарантією в усіх інструментах стосовно людських прав, що випливає зокрема, з практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, у справі «Handyside v. The United Kingdom» (application no.5493/72) Суд дійшов до висновку про те, що «свобода вираження становить одну з найістотніших підвалин демократичного суспільства, є однією із засадничих умов для його прогресу та для розвитку кожної людини.

За приписами п. 2 ст. 10 Конвенції вона є застосовною не лише до «інформації» або «ідей», що сприймаються доброзичливо, або як такі, що нездатні образити, або є байдужими, а й до того, що завдає образи, що шокує або непокоїть державу або будь-який сектор населення. Саме такими є вимоги, що їх висувають плюралізм, терпимість та широта світогляду - без чого неможливе існування «демократичного суспільства».

За позицією ЄСПЛ, висловленою у рішенні у справі «Де Хаес і Гійселс проти Бельгії 1997 р.», держава захищає право журналіста на самостійний вибір стилю викладення матеріалу та вважає, що журналістська свобода забезпечує можливість певною мірою застосовувати перебільшення чи навіть провокацію.

З огляду на наведене, суд вважає обґрунтованими доводи представника відповідача про те, що в даному випадку поширена інформація має значний суспільний інтерес, оскільки стосується публічної особи державного рівня.

Окрім того, суд зауважує, що із загальнодоступних джерел відомо, що обставини зазначені позивачем у публікаціях відповідача підтверджуються іншими засобами масовою інформації. А саме, 15.07.2023 веб-сайт Українська правда здійснив публікацію «Під наглядом "слуг народу". Як у лікарнях Київщини розподіляють мільйони та воюють за вплив і до чого тут Дубінський» (https://www.pravda.com.ua/articles/2023/07/17/7411613/index.amp), яка містить документи та фото позивача та відомості про його діяльність.

Відтак інтерпретація та поширення вже опублікованих засобами масової інформації відомостей та документів не може бути поставлено у вину відповідачу як поширення недостовірної інформації, оскільки є похідним від інших засобів масової інформації та публікації відповідача не є першоджерелом такої інформації, на яку позивач посилається як на підставу задоволення позовних вимог.

Суд дійшов до висновку, що, незважаючи на форму викладу, по своїй суті поширена інформація є власною оцінкою (інтерпретацією) журналістами певних подій та отриманих ними відомостей, не містить фактичних тверджень про вчинення позивачем правопорушень, а спрямована на привернення уваги громадськості до питань державних закупівель та дає можливість глядачу самостійно проаналізувати відомості, отримані журналістами.

Проаналізувавши вищенаведене, суд зазначає, що уся вищезазначена інформація, виражена у формі публікацій, містить роздуми автора щодо певних дій в частині використання бюджетних коштів, що є свободою вираження поглядів і є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.

Висвітлена у відеоматеріалі інформація містить відомості про події, що мають суспільне значення та викликали суспільний резонанс, оскільки стосувалися питань використання бюджетних коштів. Тому суспільство має бути обізнаним і ознайомленим із такою інформацією, а таке поширення інформації відповідає практиці застосування ЄСПЛ ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це не порушує презумпцію невинуватості, встановлену ст. 62 Конституції України.

У позовній заяві представник позивача ОСОБА_1 адвокат Нахамко В.І. зазначає, як на підставу своїх позовних вимог, що відповідачем на веб-сайті за вказаними посиланнями відносно нього була поширена неправдива інформація, яка викликає негативну оцінку читача про його діяльність, знижує його предстиж та підриває довіру суспільства до його діяльності.

Слід також зазначити, що позовна вимога: «визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність і ділову репутацію ОСОБА_1 інформації поширені ОСОБА_3 на своїх сторінках в соціальній мережі Facebook (https://www.facebook.com/igor.koltunov.1), на каналі месенджеру Telegram (https://t.me/koltunov_talks) інформаційні матеріали (текстові, графічні, відеофайли) стосуються інформації про осіб, які не є позивачами у справі, а, відтак, спростування інформації про третю особу, яка не є учасником справи, суперечить завданню цивільного судочинства.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги охоплюють законні інтереси третіх осіб, які не є позивачами, відтак задоволення таких позовних вимог суперечить статті 2 ЦПК України, загальним засадам здійснення цивільного судочинства.

З`ясувавши обставини справи, на які представник позивача ОСОБА_1 адвокат Нахамко В.І. посилається як на підставу заявлених вимог, суд вважає, що, хоча опублікована спірна інформація й містить елементи провокативного характеру, однак її не можна витлумачити як таку, що містить фактичні дані, оскільки вона є оцінкою дій і не містить ствердження про порушення саме позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише дає можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.

Баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічним інтересом знати суспільно необхідну інформацію не було порушено. Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено статтею 10 Конвенції. Крім того, матеріали справи не містять доказів стосовно того, що відповідач публічно звинуватив позивача у вчиненні злочину.

Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить із того, що такі вимоги є похідними від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації позивача.

Крім того, суд враховує, що підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України.

Так, за змістом вказаної статті моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Крім цього, відповідно до пунктів 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на наведене, а також враховуючи вищенаведений висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, суд вважає, що й вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

При цьому суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини, який вказав на те, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведених норм матеріального права, практики Європейського суду з прав людини, належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог оскільки вимоги про визнання вказаної інформації недостовірною та такою, що порушує права позивача та зобов`язання її спростування, не містить фактичних тверджень відносно позивача, а тому не може бути предметом судового захисту у розумінні статті 277 ЦК України.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові, - на позивача.

Керуючись ст. ст. 12,81,229,247,263-265,268,354ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за вебадресою: http://dg.hr.court.gov.ua/sud2011/на Офіційному веб-порталі судової влади України.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Повний текст судового рішення складено 10 червня 2024 року.

Суддя В.М. Яковлева