ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року

м. Харків

справа № 630/960/23

провадження № 22-ц/818/1579, 1721/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді: Тичкової О.Ю.,

суддів: МаміноїО.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач Акціонерне товариство «Таскомбанк»

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги Акціонерного товариства «Таскомбанк» на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 24 січня 2024 року та додаткове рішення Люботинського міського суду Харківської області від 01 лютого 2024 року у складі судді Зінченка О.В.,-

УСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року АТ «Такскомбанк», звернувся до суду з позовом, про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № від 15.06.2021 в розмірі 130405,23 грн та судові витрати в розмірі 2684 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 15.06.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № , за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 74295,06 грн строком на 60 місяців зі сплатою процентів. Кредит відповідачем було отримано шляхом безготівкового перерахування коштів. Права вимоги були відступлені кредитором на користь позивача на підставі договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016. Позичальником зобов`язання за договором не виконуються, в зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 130405,23 грн тому позивач вимушений звернутись до суду.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 24 січня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 01 лютого 2024 року стягнуто з Акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді витрат на правову допомогу у розмірі 6000 (шість тисяч) гривень.

Рішення та додаткове рішення суду обґрунтовано тим, що зі змісту Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 вбачається, що його сторонами фактично здійснено передачу невизначених вимог, оскільки жодної визначеної вимоги, що існувала б у третьої особи щодо відповідача на момент укладення договору про відступлення права вимоги, в останньому не вказано. Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, але це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Виходячи з викладеного, суд дійшов до висновку, що договір між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» стосовно відступлення права вимоги за кредитним договором № від 15.06.2021, укладеним із ОСОБА_1 є неукладеним, а тому АТ «Таскомбанк» є неналежним позивачем у справі про стягнення заборгованості за вказаним договором. Зазначені висновки суд зробив із застосуванням правового висновку викладеного у постанові Касаційного господарського суду Верховного суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17.

Відмова у задоволені позову надає право відповідачу на стягнення на свою користь понесених ним судових витрат понесених на професійну правничу допомогу. Суд врахував що факт надання правової допомоги підтверджується даними угоди № 103-сз/ц-23 про надання правової допомоги від 17.10.2023, актом виконаних робіт до вказаної угоди від 25.01.2024, рахунком-фактурою № 103сз/ц-23-1 від 17.10.2023 та квитанцією від 17.10.2023 про оплату відповідачем 6000 грн вартості наданої правової допомоги. Заявлений відповідачем розмір витрат відповідає критеріям обґрунтованості та співмірності, тому суд стягнув їх у повному обсязі.

Не погодившись з рішеннями суду АТ «Таскомбанк» подав апеляційні скарги в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нові, яким позовні вимоги задовольнити та відмовити в задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що договором про відступлення прав вимоги передбачена щоденна передача Новому кредитору свої права вимоги, шляхом підписання відповідних реєстрів, а тому після підписання договору відбувається щоденне відступлення прав вимог за Кредитними договорами, що укладаються із Позичальниками. Також, в апеляційній скарзі на додаткове рішення посилається на неспівмірність витрат на правничу допомогу, а також вважає їх необгрунтованими.

У відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вважає що суд повно та всебічно встановив обставини у справі та ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішень в межах доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимогст.263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові рішення відповідають.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 15 червня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № , за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 74295,06 грн строком на 60 місяців.

Умови надання кредиту, а саме його строк, процентна ставка та порядок повернення узгоджені сторонами в паспорті кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 5469488.

Позивач посилається на те, що права вимоги за вказаним кредитним договором були відступлені позивачу АТ «Таскомбанк» на підставі Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 шляхом підписання відповідного реєстру.

Згідно п. 2.2. Договору про відступлення права вимоги № ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 сторони погодили, що Первісний кредитор має право щоденно передавати (відступати) Новому кредитору свої права вимоги до Позичальників, а новий кредитор зобов`язаний набувати такі права вимоги шляхом підписання відповідних реєстрів прав вимог ( надалі Договір (а.с.17 30)).

Згідно даних реєстрів, що підписані між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» позивачу перейшло право вимоги до ОСОБА_1 у розмірі 74295,06 грн ( а.с. 31 44).

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору

У ч. ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (ч. 1 ст. 633 ЦК України).

Відповідно до ч. 1ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду про те, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 07.10.2016 боргові зобов`язання за кредитним договором від 15.06.2021 ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору, на час укладення договору відступлення права вимоги від 07.10.2016.

Вбачається також, що на час укладення договору відступлення права вимоги ТАСЦФР-10-2016 від 07.10.2016 сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину, предмет не індивідуалізовано належним чином.

Із вказаного слідує, що вимога на момент укладення договору мала би бути визначеною, тоді як жодної визначеної вимоги у АТ «Таскомбанк» щодо ОСОБА_1 на момент укладення договору відступлення права вимоги 07.10. 2016 не було, та сторони не могли передбачити, що 15.06.2021 цим товариством буде укладено кредитний договір з відповідачем.

Отже між ТОВ «ФУ «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» на час укладення договору відступлення прав вимоги 07.10.2016 не були погоджені його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора, і вочевидь, договором не могли бути охоплені зобов`язання відповідача, які виникли після укладення цього договору.

Щодо посилань апеляційної скарги про необгрунтованість витрат понесених на правничу допомогу, судова колегія відхиляє, оскільки такі витрати підтверджені Угодою № 103-сз/ц-23 про надання правової допомоги від 17.10.2023, актом виконаних робіт до вказаної угоди від 25.01.2024, рахунком-фактурою № 103сз/ц-23-1 від 17.10.2023 та квитанцією від 17.10.2023, не є завищеними, а тому мають бути відшкодовані.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не заслуговують на увагу, оскільки вони зводяться до власного тлумачення норм права та незгодою з висновками суду.

Оскільки доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими, скаргу належить залишити без задовольнити, рішення суду без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Таскомбанк» залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 24 січня 2024 року та додаткове рішення Люботинського міського суду Харківської області від 01 лютого 2024 року залишити безмін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 червня 2024 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П.Пилипчук