СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3051/23

пр. № 2/759/328/24

29 травня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Натальчук А.І., позивача за первісним позовом - ОСОБА_1 , представника позивача за первісним позовом - адвоката Миколаєвої Ю.В., відповідача за первісним позовом - ОСОБА_2 , представника відповідача за первісним позовом - адвоката Паруль Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, в якому просила визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею - її матір`ю.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дитина навчається у 1 класі середньої загальноосвітньої школи № 63 Подільського району м. Києва, позитивно характеризується в навчальному закладі.

Зазначила, що у листопаді 2022 року батько дитини, ОСОБА_2 , без її згоди забрав дочку до себе та в категоричній формі відмовляється повернути її, тим самим також перешкоджаючи дитині відвідувати її місце навчання.

До теперішнього часу вона з ОСОБА_2 не дійшла згоди щодо місця проживання їх дочки ОСОБА_4 , і на даний час дитина мешкає разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважала, що для їх дочки буде краще жити разом нею, враховуючи її вік та необхідність для неї материнської любові та материнського догляду.

Зазначила, що наполягає на визначенні місця проживання ОСОБА_3 з нею, її матір`ю, оскільки вона любить свою дочку і має всі необхідні умови для забезпечення її всім необхідним для гармонійного розвитку та належного виховання; у неї нормований робочий день, вона має стабільний самостійний дохід. З 2021 року по теперішній час працює в дошкільному навчальному закладі № 188 Подільського району міста Києва на посаді помічника вихователя. Вказала, що вона неухильно і сумлінно виконує доручення керівництва, успішно справляється зі своїми посадовими обов`язками та будує відносини з вихованцями ДНЗ. Діти з повагою та любов`ю ставляться до неї. До того ж, на роботі вона характеризуюся як доброзичлива, позитивна, дбайлива, терпляча, врівноважена, тактовна людина.

Також вказала, що у неї створені всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості, стан здоров`я дитини також забезпечується нею на належному рівні, дівчинка здорова і не потребує диспансерного обліку або специфічних курсів лікування. Вона, як мати, здатна за своїм станом здоров`я і надалі забезпечувати належний догляд дитини. У неї з дочкою психологічний контакт, прив`язаність один до одного.

Вважала, що проживання дитини саме з матір`ю є більш прийнятним для неї, оскільки в матері більше емоційно-вольової мотивації, можливостей та часу приділяти дитині увагу.

Зазначила, що має усі необхідні умови для проживання дитини разом нею. На даний час проживає в квартирі за адресою АДРЕСА_2 , яка розташована на третьому поверсі п`ятиповерхового будинку. В квартирі створені всі умови для проживання, розвитку та виховання дитини.

Спиртними напоями не зловживає, наркотичні засоби не приймає, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, судимості не має.

В той же час фактично вихованням дитини займаються дід та баба (батьки ОСОБА_2 ), але не зважаючи на це, батько безпричинно не дозволяє їх дочці проживати разом нею, у будь-який спосіб намагається перешкодити цьому, керуючись власними інтересами.

Тому, вважала, що зважаючи на вік дитини, її проживання разом з нею відповідатиме інтересам дитини. Вона має можливість забезпечити належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням та розвитком дитини, і в інтересах дочки проживати саме з нею, а не з її батьком. Разом з тим, вона не чинитиме жодних перешкод для спілкування батька з дитиною.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 23 лютого 2023 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду за правилами загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання. Витребувано у Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації висновок про доцільність визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із її матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 37-38).

20.03.2023 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Паруль Ю.О. подано відзив на позовну заяву.

У відзиві представником заначено, що дійсно відповідач визнає своє батьківство відносно доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , йому відомо про те, що матір його дитини має право власності та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , але про те, що позивач проживає за зазначеною адресою відповідачу відомо зі слів позивача.

Також зазначено, що дійсно на даний час дитина проживає разом з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 , так як умови і ставлення до дитини у відповідача набагато кращі, а надану характеристику на ОСОБА_5 з Дошкільного навчального закладу № 188 вважає правдивою та погоджується з нею.

В решті, відповідач заперечив проти позову, просив у його задоволенні відмовити. Позицію мотивовано тим, що на даний час донька позивача та відповідача не навчається у середній загальноосвітній школі № 63 Подільського району м. Києва, так як позивач влаштовувала своє особисте життя та перевела доньку до іншої школи, що розташована у м. Броварах, Київської області, про що у позові не зазначила, і на даний час відповідач не знає, у якому навчальному закладі навчалась його донька у м. Броварах.

Дитина під час навчання у загальноосвітній школі № 63 Подільського району м. Києва не встигала та не виконувала навчальну програму.

Вказана обставина відповідачу відома зі слів позивача та класного керівника, а також з шкільних зошитів доньки (які завжди були пусті). Мати дитини ніколи не виконувала та не організовувала навчання дитини.

Дитина у зазначеному закладі була педагогічно запущена, так як позивач не могла організувати відвідування навчального закладу та психологічні особливості дитини не дозволяли та не дозволяють їй у самостійному порядку здійснювати навчання.

До навчання у середній загальноосвітній школі № 63 Подільського району м. Києва дитина навчалась у Дошкільному навчальному закладі №188 у м. Києві, який із задоволенням відвідувала, науково-педагогічний склад у Дошкільному навчальному закладі № 188 у м. Києві має високий професійний рівень.

У вказаному закладі з донькою працював психолог, який зробив висновок про те, що останній зарано навчатись у першому класі та рекомендував не віддавати дитини до школи. Він погоджувався з зазначеною думкою психолога та просив позивача не віддавати дитини до школи, на що позивач проігнорувала думку відповідача та віддала дитину до навчального закладу.

На даний час ОСОБА_6 навчається у початковій школі з дошкільними групами « ОСОБА_7 », в якій їй подобається навчатись, заняття дитина відвідує з великим задоволенням. Окрім того, умови навчання дуже гарні.

Отже, відповідач не тільки не перешкоджає, а й сприяє навчанню дитини, бо саме він створює умови та можливості для дитини.

Також, вказано, що мотиви позовної заяви зазначені абстрактно та без належної доказової бази.

Зазначено, що дитина має проблеми зі здоров`ям, і з даного приводу відповідач багато разів звертався до позивача, щоб остання виконувала рекомендації лікарів та проводила профілактичний огляд дитини. Прохання відповідача щодо медичних оглядів не було задоволено позивачем.

Щодо умов у квартирі АДРЕСА_2 для проживання дитини, то у відзиві вказано, що всі меблі та одяг для дитини купував відповідач та стабільний дохід позивача ніяк не вказані умови не вплинув. У ОСОБА_3 немає окремої кімнати у квартирі АДРЕСА_2 , у квартирі дуже напружена атмосфера серед рідних. В той же час у відповідача є окрема кімната для дитини, як за місцем проживання, так і за місцем відпочинку.

Також, у відповідача є нерухоме майно квартира АДРЕСА_3 . У вказаному будинку дитина проводить канікули та інші вихідні.

Також, у відзиві заначено, що позивачу було вигідно мати статус матері одиначки, так як вона зазначені грошові кошти витрачала на себе. Після того, як відповідач повідомив, що він має намір подати до суду позовну заяву про встановлення батьківства, позивач - ОСОБА_8 погодилась надати офіційно йому статус батька (т. 1 а.с. 46-49).

20.03.2023 року представником ОСОБА_2 - адвокатом Паруль Ю.О. подано зустрічну позовну заяву, в якій останній просив суд визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком.

Зустрічний позов мотивовано ненаданням відповідачем за зустрічним позовом належної уваги до психологічного та фізичного стану здоров`я дитини, її навчання, неналежним забезпеченням дитини матеріально-побутовими умовами.

Зазначено, що проживання дитини з матір`ю не відповідає її інтересам, а позивач за зустрічним позовом має можливість забезпечити та забезпечує доньці належні умови проживання, виховання, освіти та відпочинку, розвитку, чого мати зробити не в змозі (т. 1 а.с. 248-250г).

Ухвалою від 12.10.2023 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання місця проживання дитини, зустрічний позов об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини (т. 2 а.с. 228).

Ухвалою від 16 листопада 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т. 3 а.с. 29).

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Миколаєва Ю.В. первісний позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечили, просили відмовити у його задоволенні.

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 та його представника - адвокат Паруль Ю.О. в судовому засіданні проти первісного позову заперечили, просили відмовити у його задоволенні, зустрічний позов просив задовольнити в повному обсязі.

Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації надала заяву про розгляд справи за відсутності представника служби.

Заслухавши учасників справи, допитавши свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

У відповідності до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 10).

Судом встановлено, що сторони проживають окремо, дитина проживає з батьком ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 з 2021 року працює в дошкільному навчальному закладі « 188 Подільського району м. Києва на посаді помічника вихователя, неухильно і сумлінно виконує доручення керівництва, успішно справляється зі своїми посадовими обов`язками та будує відносини з вихованцями ДНЗ. Діти з повагою та любов`ю ставляться до неї. До того ж, на роботі вона характеризуюся як доброзичлива, позитивна, дбайлива, терпляча, врівноважена, тактовна людина (т. 1 а.с. 11).

Згідно характеристики № 18/188 від 12.01.2023 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на жовтень 2022 року проживала разом з мамою та бабусею, на момент звернення дитина проявила себе як чемна, ввічлива, спокійна дівчинка, адаптація в садочку мала середній рівень, мамі надані рекомендації щодо адаптування дитини (т. 1 а.с. 12).

ОСОБА_1 на обліку лікаря психіатра не перебуває, не судима (т. 1 а.с. 13, 14).

Згідно акту обстеження умов проживання від 12.01.2023 року створені умови для проживання та для виховання дитини в у кімнаті площею 14,8 м2 в квартирі АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 21).

Судом встановлено, що сторони проживають окремо, дитина проживає з батьком ОСОБА_2 та його батьками за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до органів поліції із заявами про те, що ОСОБА_2 забрав дочку - ОСОБА_14 , від матері до свого місця проживання і не повертає її.

Як вбачається з матеріалів справи, батько ОСОБА_2 є військовослужбовцем, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має у власності квартиру у м. Житомирі (т. 1 а.с. 66-68).

Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 з листопада 2022 року навчається у початковій школі з дошкільними групами « ОСОБА_7 » відповідно до договору про надання освітній послуг, укладеного між закладом та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 60-65).

Згідно розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 10.10.2023 року № 685 «Про визначення способів участі у вихованні дитини громадянки ОСОБА_1 » визначено такі способи участі матері у вихованні та спілкуванні з малолітньою дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : щомісяця ІІ та IV суботи з 10 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. неділі; три тижні спільного відпочинку під час літніх канікул; спільний відпочинок у першій половині осінніх канікул; спільник відпочинок у другій половині зимових канікул (т. 3 а.с. 16).

Згідно висновку Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.04.2023 року № 107-2317, Святошинська районна в місті Києві державна адміністрація вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 23-27).

Зі змісту висновку вбачається, що у бесіді малолітня ОСОБА_6 повідомила, що хоче проживати разом із батьком. Вона боїться, що мама її забере та не поверне додому.

Свідки: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які є близькими родичами, сусідами, знайомими ОСОБА_2 , вказували, що, на їхню думку, дитині краще проживати з батьком. Дитина почала проявляти себе впевнено, повністю задоволена, їй приділяють максимум уваги, нею займаються, займаються здоров`ям дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ст. 7 СК України).

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з положеннями ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

У ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

За ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Комплексний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Європейський суд з прав людини у справі «М. С. проти України» (рішення від 11.07.2017 року, заява № 2091/13) вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Аналіз релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

У зв`язку із зазначеним, при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини.

Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц, в якій вона відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14.12.2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12.07.2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу ст. 6 Декларації прав дитини, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

В судовому засіданні встановлено, що дитини проживала з матір`ю, проте, на даний час дитина проживає з батьком, мати та батько відповідача ОСОБА_2 допомагають йому з дитиною. Відповідач за первісним позовом є активною людиною, офіційно працює, має стабільний дохід, займається вихованням доньки, сприяє її розвитку відповідно до віку.

Тому, оцінюючи надані сторонами у справі докази, враховуючи, що в першу чергу мають бути захищені права дитини, та сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, зокрема, прихильність до батька, ураховуючи висновки органу опіки та піклування, які є достатньо обґрунтованими та не суперечать інтересам дитини, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд дійшов висновку, що матеріально-побутове забезпечення відповідача, його ставлення до дитини, дають підстави для твердження, що він здатний створити умови для розвитку та виховання доньки, забезпечуючи її потреби.

Як визначено у постанові ВС від 21.07.2021 року у справі № 404/3499/17 найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

Тому, суд надходить до висновку про доцільність подальшого проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом зі своїм батьком - ОСОБА_2 .

На думку суду, проживання доньки з батьком в оточенні інших рідних для неї людей в цьому випадку забезпечує її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суд враховує об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, поведінку батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування.

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме її інтересам, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, бажання дитини проживати разом із батьком, вік дитини, суд приходить до висновку про задоволення зустрічного позову та визначення місця проживання дитини разом з батьком, а для підстави задоволення первісного позову, про визначення місця проживання дитини з матір`ю відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 200, 258-259, 267, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання місця проживання дитини - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , за місцем його проживання, а саме: АДРЕСА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя Н.О. Горбенко