ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 645/4780/23
Номер провадження 22-ц/818/2233/24
Номер провадження 22-ц/818/2554/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

20 червня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Березюк А.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Бондаренко Т. О.,

представника відповідача адвоката Кузнецової А. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 березня 2024 року та апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2024 року в складі судді Шевченко Г.С. у справі № 645/4780/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що 26 листопада 2020 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Дітей від шлюбу немає. Після початку військової агресії, відповідач виїхала до Словаччини, де знаходиться на теперішній час. Знаходячись у Словаччині, вона звернулась до нього з позовом про розірвання шлюбу. Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 08 червня 2023 року шлюб між сторонами було розірвано. Вказав, що він працював заступником директора наукової установи Національного природного парку «Гомільшанські ліси», його заробітна плата в період з січня по грудень 2020 року склала 270 911,16 грн, 21000-26000 грн на місяць. В період зареєстрованого шлюбу ним з відповідачем за спільні кошти було набуте майно на загальну суму 186 794 грн, а саме: 26 листопада 2020 року - перстень золотий з діамантами з урахуванням знижки вартістю 26065 грн, 30 грудня 2021 року - золоті сережки з діамантами вартістю 19520 грн, 30 жовтня 2021 року - перстень золотий з діамантами вартістю 32 883 грн. (первісна ціна без знижки 67 110 грн.), 04 грудня 2020 року - смарт годинник «Apple watch series 6» з урахуванням вартості страхування 17151 грн, 07 січня 2021 року - сматрфон «Арр1е Iphone 12 pro» вартістю з урахуванням страхування i обслуговування 49 447 грн, 20 жовтня 2021 року ноутбук НР Pavilion вартістю 17 568 грн., 27 жовтня 2020 року комплект колісних дисків та шин загальною вартістю 24160 грн. Крім того, вказав, що ним та відповідачем на придбання квартири було відкладено 12 000 доларів США, що станом на 18 серпня 2023 року за офіційним курсом НБУ 36,56 до долару США складає грошову суму 438 720 грн. Спільні заощадження у сумі 12000 доларів США були взяті відповідачем до Словаччини без його відома та знаходяться у ОСОБА_2 . Зазначив, що йому повинна належати 1/2 частина вищевказаного майна та грошових коштів усього на суму 312 757 грн.

Посилаючись на вказане, позивач просив:

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину наступного майна: перстня золотого з діамантами вартістю 26 065 грн, сережок золотих з діамантами вартістю 19 520 грн, перстня золотого з діамантами вартістю 32 883 грн, смарт - годинника «Apple watch series 6» з урахуванням вартості страхування вартістю 17 151 грн, смартфону «Apple Iphone 12 pro» вартістю з урахуванням вартості страхування і обслуговування 49 447 грн, ноутбуку НР Pavilion вартістю 17 568 грн, комплекту колісних дисків (чотири диски) та шин (чотири шини) загальною вартістю 24 160 грн, всього на суму 93 397 грн та на 1/2 частину 12 000 доларів США грошових коштів у розмірі 6000 доларів США у гривневому еквіваленті у розмірі 219 360 грн в спільній сумісній власності подружжя.

Стягнути з відповідача, ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , грошову компенсацію вартості 1/2 частини наступного майна: перстня золотого з діамантами вартістю 26 065 грн, сережок золотих з діамантами вартістю 19 520 грн, перстня золотого з діамантами вартістю 32 883 грн, смарт - годинника «Apple watch series б» з урахуванням вартості страхування вартістю 17 151 грн, смартфону «Apple Iphone 12 pro» вартістю з урахуванням вартості страхування і обслуговування 49 447 грн, ноутбуку НР Pavilion вартістю 17 568 грн, комплекту колісних дисків (чотири диски) та шин (чотири шини) загальною вартістю 24 160 грн, - у розмірі 93 397 грн та грошову компенсацію 1/2 частини грошових коштів - 12 000 доларів США у розмірі 6 000 доларів США, у гривневому еквіваленті - у розмірі 219 360 грн; всього стягнути 312 757 грн шляхом попереднього внесення відповідачем ОСОБА_2 грошової суми на депозитний рахунок суду у розмірі 312 757 грн.

07 грудня 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кузнецова Аліса Андріївна, подала до суду відзив в якому просила відмовити у задоволенні позову.

Відзив мотивовано тим, що придбані позивачем для відповідачки два золотих перстня з діамантами та золоті сережки є її особистою приватною власністю як речі індивідуального користування, весільний подарунок, подарунок на день народження відповідачки та на Новий рік, а тому в порядку поділу майна подружжя поділу не підлягають. Зауважила, що письмової форми щодо договору дарування спірного майна законом не вимагається. Зазначала, що коли почалась війна вона з позивачем проживали в орендній квартирі на Північній Салтівці за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 зібрала необхідні мінімальні речі та виїхала з м. Харкова 25 лютого 2022 року разом з позивачем спочатку до його батьків в м. Зміїв, потім сторони поїхали в м. Київ, після чого перебралися до Західну України. ОСОБА_2 більше до м. Харкова не поверталась, а позивач навпаки забрав у неї ключи, повернувся до м. Харкова та вивіз всі речі, які залишалися в орендній квартирі в невідомому напрямку. До теперішнього часу у позивача наявні як особисті речі відповідачки, так і ті речі, які купувались в період шлюбу: посуд та предмети домашнього користування. Золоті прикраси залишились в орендній квартирі, до якої відповідачка більше не поверталась, та вже більше ніж півтора року проживає в Словаччині. Доступ до орендної квартири наявний лише у позивача, у зв`язку з чим, де знаходяться наразі золоті вироби відповідачці невідомо та не цікаво.

При цьому, особистими речами вважаються, зокрема стільникові (мобільні) телефони у кількості не більше двох штук, пейджери та годинники у кількості не більше двох штук. Позивачем не надано доказів того, що це майно наявне на час припинення спільного ведення господарства. Наразі цього майна немає, тому не зрозуміло, що позивач збирається ділити, а відтак в цій частині позовних вимог позивачу слід також відмовити. Що стосується поділу ноутбука HP Pavilion 15-eg0046ua (424C7EA) та комплекту колісних дисків і шин зазначила, що позивачем не надано беззаперечних доказів щодо покупки подружжям ноутбука та комплекту колісних дисків та шин, то в цій частині також вважає за необхідне у позові відмовити, оскільки з товарного чеку та квитанції не вбачається, ким придбано зазначене майно. Крім того, позивачем не доведено належними доказами факт перебування спірного майна у користуванні відповідача. Що стосується 12 000 доларів США, то відповідач категорично заперечує щодо існування цих коштів. Жодних коштів колишнім подружжям не було відкладено. При цьому, 06 грудня 2023 року в.о. заступника начальника Львівської митниці Іван Керезвас надав відповідь на адвокатський запит представника відповідачки, що відомості щодо декларування 12 квітня 2022 року валютних цінностей та вказаних у запиті предметів ОСОБА_2 за даними АСМО «Інспектор» та ЄАІС Держмитслужби, відсутні.

Також у відзиві на позов зазначила, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу складає 20000 грн.

19 січня 2024 року ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив в якому просив задовольнити позов.

Відповідь на відзив мотивована тим, що коли почалася війна, вони з відповідачкою виїхали з м. Харкова. ОСОБА_2 зібрала частину своїх носильних речей та інші речі, вище перелічені цінності та інші прикраси, які ним не включені до поділу, грошові кошти в розмірі 12000 доларів США. 12 квітня 2022 року відповідач з матір`ю виїхала до Словаччини. Наполягає, що всі вказані в позові цінності були вивезені відповідачкою в Словаччину, що визнається самою відповідачкою в переписці та підтверджується зверненням позивача до правоохоронних органів з заявою про протиправні дії відповідача. Вказав, що йому повинна належати 1/2 частина майна та грошових коштів на суму 312 757 грн. Зазначив, що предметом поділу є коштовні предмети майна, які підлягають поділу, навіть якщо вони були би особистими речами подружжя. Предмети позову не були передані відповідачу в дар, а були придбані ним для збагачення родини як сімейні цінності. Смарт-годинник та ноутбук придбавався для нього особисто. Дорогоцінності придбавалися для збагачення родини, для вкладення грошових коштів. Ствердження, що зазначені коштовності відповідачка залишила нібито на орендованій квартирі, до якої більше не поверталася, не відповідає дійсності, є надуманими та спростовуються перепискою з відповідачем. Всі речі, вивезені з орендованої квартири, були перевезені у квартиру батьків відповідача. В подальшому ОСОБА_1 пересилав Новою поштою відповідачу одяг, взуття, інші речі, комплект шин з дисками. Щодо стягнення витрат на правову допомогу заперечував в повному обсязі, оскільки сума 20 000 грн. є неспівмірною, справа є нескладною, розмір цих витрат не є реальним.

23 січня 2024 року ОСОБА_2 подала до суду заперечення на відповідь на відзив в яких просила відмовити у задоволенні позову.

Заперечення мотивовані доводами які є аналогічними доводам викладеним у відзиві на позов. Крім того, зазначила, що у зв`язку із затягуванням справи з боку позивача, час витрачений адвокатом на ведення цивільної справи збільшився та попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу складає 40000,00 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що придбані позивачем: перстень золотий з діамантом вартістю 26 065 грн, сережки золоті з діамантом вартістю 19 520 грн, перстень золотий з діамантом вартістю 32 883 грн, смарт-годинник «Apple watch series 6», смартфон «Apple Iphone 12 pro» - є особистою приватною власністю відповідача, як речі індивідуального користування, а тому в порядку поділу майна подружжя поділу не підлягають. Що стосується поділу страхових сум за смарт-годинник та телефон, то особистою приватною власністю дружини та чоловіка є, зокрема, страхові суми, одержані за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням (при використанні особистих коштів). Таким чином, і страхові суми також не підлягають поділу. Також, позивачем не надано доказів того, що майно, яке він має намір поділити, наявне на час припинення спільного ведення господарства, не надано беззаперечних доказів щодо покупки подружжям ноутбука HP Pavilion 15-eg0046ua (424C7EA) та комплекту колісних дисків і шин, а з товарного чеку та квитанції не вбачається, ким саме придбано зазначене майно. Також, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт перебування спірного майна у користуванні саме відповідача. Крім того, ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами факт існування грошових коштів в розмірі 12000 дол. США та перебування їх у власності відповідача.

18 березня 2024 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_2 адвоката Кузнецової А.А. про ухвалення додаткового рішення у справі про стягнення з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат, а саме - витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40000 грн, що понесені відповідачем на оплату правничої допомоги.

Заява обґрунтована тим, що до закінчення судових дебатів у даній справі, представником відповідача було заявлено клопотання, що докази понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу будуть надані суду в передбаченому порядку. Також про стягнення витрат на професійну правничу допомогу було наголошено представником відповідача і у відзиві на позовну заяву з зазначенням розмірі 20 000 грн, а в подальшому в запереченнях (на відповідь на відзив) у зв`язку з затягуванням розгляду справи з боку позивача, подання клопотань про відкладення розгляду справи та умисне не отримання поштової кореспонденції, що призводили до відкладення розгляду справи, представником відповідача зазначено, що орієнтований попередній розмір судових витрат на правничу допомогу збільшено та складає 40 000 грн.

З огляду на викладене, просила ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із розглядом справи № 645/4780/23 у розмірі 40 000 грн.

27 вересня 2024 року ОСОБА_1 подав до суду заперечення проти стягнення судових витрат в яких просив відмовити у задоволенні заяви у зв`язку з їх необґрунтованістю та не співмірністю.

Заперечення мотивовані тим, що витрати на оплату робіт та послуг адвоката, про відшкодування яких заявлено вимогу, мають бути виконані саме тим адвокатом, з яким укладено договір про надання правової допомоги. Проте Договір про надання професійної правничої допомоги від 21 листопада 2023 року та додаткова угода до нього від 23 січня 2024 року укладені між адвокатським об`єднанням «Мельник та партнери» та ОСОБА_2 . Договору про надання професійної правничої допомоги між адвокатом Кузнецовою А.А. та клієнтом не укладалось, що тягне за собою необґрунтованість стягнення правової допомоги. Окрім того, стороною відповідача не надано належних та допустимих документів, які б підтверджували оплату правничої допомоги, в тому числі перерахування коштів адвокату в розмірі 40000 грн. Також, попереднього розрахунку заявлених до відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 40000 грн представником відповідача надано не було, через що позивач був позбавлений можливості заперечувати проти судових витрат, оскільки вони не були заявлені, розраховані та підтверджені.

Додатковим рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2024 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Додаткове рішення мотивовано тим, що суд першої інстанції не погоджується з заявленою адвокатом сумою витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40000 грн та її розрахунком, вважав її завищеною, необґрунтованою, не співмірною зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому такою, що підлягає частковому задоволенню в розмірі 20 000 грн.

24 квітня 2024 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що викладені висновки у судовому рішенні щодо віднесення до особистого майна відповідачки ювелірних прикрас із золота оздоблених діамантами, які є предметом розкоші, та як наслідок, підлягають поділу як такі, що мають значну цінність, суперечать принципу викладеної у статті 60 СК України презумпції спільності права власності на майно подружжя, набуте в період шлюбу, яке не спростоване відповідачкою. Відповідачкою не спростоване те, що ювелірні прикраси, заявлені позивачем до поділу є предметом розкоші. Як не спростовано відповідачкою та необґрунтовано визнано особистою власністю відповідачки судом смартфон та смарт-годинник при тому, що саме відповідачка повинна оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на коштовності, смарт-годинник та смартфон, так як тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Предмети позову не є речами індивідуального користування та особистою власністю відповідачки відповідно до частини 2 статті 57 СК України. Також, висновки суду про недоведеність факту існування грошових коштів в розмірі 12000 доларів США з посиланням на відповідь від 06 грудня 2023 року в.о. заступника начальника Львівської митниці щодо відсутності відомостей щодо декларування 12 квітня 2022 року валютних цінностей, коштовностів, смарт-годинника та смартфону, є необґрунтованими. Зазначена відповідь на спростовує перевезення відповідачкою зазначених речей та грошових коштів, так як за загальним правилом, відповідно до статті 370 Митного кодексу України, декларування прикрас з дорогоцінних металів з дорогоцінним камінням є правом, а не обов`язком громадян.

14 квітня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кузнецова А.А., подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. Крім того, зазначила, що категорично заперечує щодо перебування спірного майна у її користуванні.

22 квітня 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кузнецова А.А. подала апеляційну скаргу на додаткове рішення суду в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила додаткове рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки позивач не заявляв клопотання про зменшення судових витрат суд не мав права зменшувати їх за власною ініціативою. Крім того, в суді першої інстанції представником відповідача наведено досить змістовий перелік робіти, який повинен бути повністю відшкодований. Також, сторонами за договором погоджено фіксований розмір гонорару, який складає 40 000 грн, та є мінімальним та неминучим, в порівняні з виконаною роботою адвоката.

24 травня 2024 ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення суду в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що всупереч вимогам статті 141 ЦПК України заява про відшкодування понесених витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40000 грн до закінчення судових дебатів відповідачкою подана не була; заперечення з зазначенням наявності витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40000 грн позивачу не надходило, про що свідчить наданий до суду трекінг відправлень Укрпошти, з якого вбачається невручення йому поштового відправлення з запереченнями відповідача. Неврученням заперечень з зазначенням розміру витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40000 грн та тим самим неповідомлення його про наявність судових витрат у розмірі 40000 грн позбавлено його права на подання заяви про зменшення стягнення витрат на правничу допомогу. Крім того, відсутні докази, що ці витрати реально понесені відповідачкою.

13 червня 2024 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу відповідачки, в якому просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Відзив мотивовано тим, що посилання відповідача не відсутність з його боку заяви про неспівмірність заявлених витрат не відповідає дійсності, оскільки у відповіді на відзив ним було заявлено щодо неспівмірності заявленої на той час у відзиві суми витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн з тих підстав, що справа не є складною, через що розмір цих витрат не є реальним та розумним, що повністю узгоджується з цивільно-процесуальним законодавством та практикою Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Бондаренко Т. О., які підтримали свої апеляційні скарги, проти апеляційної скарги відповідачки на додаткове рішення заперечували, представника відповідачки адвоката Кузнецової А. А., яка заперечувала проти апеляційних скарг сторони позивача та підтримала апеляційну скаргу відповідачки на додаткове рішення суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача на рішення суду задоволенню не підлягає, апеляційна скарга відповідача на додаткове рішення суду задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга позивача на додаткове рішення суду підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 2020 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 26 листопада 2020 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у м. Харкові СМУ Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис №1554 (т.1, а.с. 11).

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 08 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року, шлюб між сторонами було розірвано (т. 1, а.с. 66-71).

Позивач у своєму позові зазначає, що у період шлюбу сторонами по справі було придбано наступне майно: 26 листопада 2020 року - перстень золотий з діамантами з урахуванням знижки вартістю 26065 грн, 30 грудня 2021 року - золоті сережки з діамантами вартістю 19520 грн, 30 жовтня 2021 року - перстень золотий з діамантами вартістю 32 883 грн, первісна ціна без знижки 67 110 грн, 04 грудня 2020 року - смарт годинник «Apple watch series 6» з урахуванням вартості страхування 17151 грн, 07 січня 2021 року - сматрфон «Арр1е Iphone 12 pro» вартістю з урахуванням страхування i обслуговування 49 447 грн, 20 жовтня 2021 року - ноутбук НР Pavilion вартістю 17 568 грн, 27 жовтня 2020 року - комплект колісних дисків та шин загальною вартістю 24160 грн (т. 1, а.с. 18, 16, 14, 22, 19, 13, 25).

Також, позивач вказує, що сторонами на придбання квартири було відкладено 12 000 доларів США, що станом на 18 серпня 2023 року за офіційним курсом НБУ 36,56 до долару США складає грошову суму 438 720 грн.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно статті 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини 2 статті 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною 1 статті 63, частиною 1 статті 65 СК України.

Вказане наведено у постановах ВС від 05 вересня 2018 року у справі №709/494/16-ц, провадження №61-19909св18 та від 20 травня 2019 року у справі №360/303/17-ц, провадження №61-410св18.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно частини 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 22-24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснив, що вартість майна, яка підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Не належать до спільної сумісної власності речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, провадження № 61-37616 св 18.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК).

Тобто, вказані норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тих обставин, зокрема, хто є набувачем за договором, або забудовником будівлі, або на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Таким чином, з наведеного вбачається, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя.

Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Крім того, що особистою приватною власністю дружини та чоловіка є також речі індивідуального користування, в т.ч. коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів. При цьому слід зауважити, що чинне законодавство не містить чіткого переліку або визначення таких речей. Зазвичай до них відносять одяг, парфуми, косметичні засоби, аксесуари, прикраси, засоби особистої гігієни тощо, тобто речі, які кожен з подружжя особисто використовує повсякденно або регулярно. Поняття «коштовності» є оціночним, і коли поділ майна подружжя відбувається в судовому порядку, суд має вирішувати у кожному конкретному випадку, чи є річ коштовною.

За таких обставин суд приходить до висновку, що придбаний під час шлюбу перстень золотий з діамантом вартістю 26 065 гривень, сережки золоті з діамантом вартістю 19 520 грн, перстень золотий з діамантом вартістю 32 883 грн, смарт-годинник «Apple watch series 6», смартфон «Apple Iphone 12 pro» - є речами індивідуального користування ОСОБА_2 , у зв`язку з чим вказані речі не можуть бути визнанні об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягати поділу.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що особистою приватною власністю дружини та чоловіка є, зокрема, страхові суми, одержані за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням (при використанні особистих коштів). Таким чином, і страхові суми також не підлягають поділу.

Також, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не надав належних доказів на підтвердження факту перебування спірного майна, у тому числі комплекту колісних дисків та шин, у користуванні саме відповідача.

Що стосується поділу грошових коштів в розмірі 12000 дол. США, які, як вказує позивач були відкладені ним та відповідачем на придбання квартири, були взяті без його відома та вивезені ОСОБА_2 до Словаччини, то суд апеляційної інстанції зазначає, що на підтвердження зазначеного позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу.

Крім того, як вбачається з відповіді від 06 грудня 2023 року в.о. заступника начальника Львівської митниці Івана Керезвас, наданої на запит адвоката відповідачки, відомості щодо декларування 12 квітня 2022 року валютних цінностей та вказаних у запиті предметів ОСОБА_2 за даними АСМО «Інспектор» та ЄАІС Держмитслужби, відсутні (т. 1, а.с. 64).

Разом з тим, надана позивачем довідка про заробітну плату № 16, видана директором та головним бухгалтером НПП «Гомільшанські ліси» 02 квітня 2021 року, відповідно до якої ОСОБА_1 займав посаду заступника директора підприємства та отримав дохід за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року у розмірі 270 911, 16 грн (т. 1, а.с. 12), що не підтверджує існування відкладених подружжям 12 000 доларів США. Інших належних доказів на підтвердження існування заощаджених коштів у вказаній сумі позивачем суду не надано. Крім того, відповідач наполягає на тому, що жодних коштів подружжя не відкладало.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, встановлюючи обставини по справі, взяв до уваги вищезазначені факти та, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Що стосується апеляційних скарг на додаткове рішення суду першої інстанції то слід зазначити таке.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частинами 1, 2 статті 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною 2 цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу (частина 3 статті 246 ЦПК України).

Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.

Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Матеріали справи свідчать, що 21 листопада 2023 року між ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням «Мельник та партнери» було укладено договір про надання професійної правової допомоги, предметом якого є забезпечення Об`єднанням захисту права, свобод і законних інтересів ОСОБА_2 (т.1, а.с. 172).

Зі змісту додаткової угоди від 23 січня 2024 року до договору про надання професійної правничої допомоги від 21 листопада 2023 року вбачається, що АО «Мельник та партнери» та ОСОБА_2 уклали додаткову угоду до Договору про надання професійної правничої допомоги від 21 листопада 2023 б/н (далі по тексту - «Договір») про нижченаведене: 1. Викласти п.2.2.а. Договору про надання професійної правничої допомоги від 21 листопада 2023 року б/н в наступній редакції: 2.2.а. Клієнт та Об`єднання погодили, що гонорар (винагорода) за надання адвокатських послуг (правової допомоги), а саме ведення цивільної справи № 645/4780/23 в суді першої інстанції, тобто в Фрунзенському районному суді м. Харкова, буде обчислюватись у фіксованому розмірі та складає 40 000 гривень, яка підлягає сплаті Клієнтом на реквізити Об`єднання двома платіжками, перший платіж у розмірі 20 000 гривень Клієнт зобов`язується сплатити протягом п`яти днів з моменту отримання рахунку, другий платіж у розмірі 20 000 гривень Клієнт зобов`язується сплатити не пізніше 30 днів на реквізити Об`єднання після набрання рішення (ухвали) Фрунзенському районному суді м. Харкова законної сили по цивільній справи № 645/4780/23, в незалежності від результату розгляду цивільної справи № 645/4780/23 в суді першої інстанції, тобто в Фрунзенському районному суді м. Харкова (т. 1, а.с. 173 зворот).

Відповідно до акту виконаних робіт від 14 березня 2024 року по Договору про надання професійної правничої допомоги від 21 листопада 2021 року з урахуванням додаткової угоди від 23 січня 2024 року, згідно якого клієнту надано послуги, а саме: ведення цивільної справи N?645/4780/23 в суді першої інстанції, тобто в Фрунзенському районному суді м. Харкова, в незалежності від кількості витраченого часу адвокатом Об`єднання на складання будь-яких процесуальних документів та участь у судових засіданнях в Фрунзенскому районному суді м. Харкова в незалежності від кількості судових засідань, а саме; ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 645/4730/23, збір, аналіз та підготовка матеріалів для подання відзиву по справі № 645/4780/23, узгодження з клієнтом правової позиці, підготовка та направлення адвокатського запиту до Львівської митниці ДФС від 24 листопада 2023 року, подання відзиву по справі № 645/4780/23, збір, аналіз та підготовка матеріалів для подання клопотання про долучення доказів по спразі № 645/4780/23, подання клопотання про долучення доказів по справі № 645/4780/23, збір, аналіз та підготовна адвоката для подання заперечення (на відповідь на відзив) по справі № 645/4780/22, подання заперечення (на відповідь на відзив) по справі № 645/1730/23, аналіз та підготовка адвоката для подання промови представника відповідача в судових дебатах по справі № 645/4780/23, подання промови представника відповідача в судових дебатах та підготовка адвоката до засідань з урахуванням витраченого часу на дорогу до судового засідання та у зворотному напрямку, їх очікування та безпосередню участь у судових засіданнях (т. 1, а.с. 173-а).

Також, надано ордер на представництво інтересів ОСОБА_2 у справі адвокатом Кузнецовою А.А., виданий АО «Мельник і партнери» зокрема, у Фрунзенському район- ному суду м. Харкова (т. 1, а.с. 173-а зворот).

Натомість ОСОБА_1 заперечує проти вказаних розмірів витрат на правову допомогу у зв`язку з їх необґрунтованістю на не співмірністю з складністю справи.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 також дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Верховний Суду у постанові від 15 червня 2021 року в справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20) дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Крім того, саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року у справі № 726/1142/22.

Враховуючи характер виконаної адвокатом Кузнецовою А.А. роботи, наданої у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи, критерію необхідності подання відповідних документів зі сторони ОСОБА_2 , значимості таких дій у справі, та витраченого часу представником у даній справі, враховуючи той факт, що в суді першої інстанції адвокат Кузнецова А.А. приймала участь у двох судових засіданнях, а також заперечення ОСОБА_1 щодо визначеного заявником розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу понесених під час розгляду справи в суді першої інстанції 5 000 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно того, що позивач не заявляв клопотання про зменшення судових витрат, а отже суд не мав права зменшувати їх за власною ініціативою, суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки 19 січня 2024 року ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив в якому заперечував в повному обсязі про стягнення витрат на правову допомогу зазначивши, що сума 20 000 грн є неспівмірною зі складністю справи, а розмір цих витрат не є реальним.

Безпідставними є доводи ОСОБА_1 стосовно того, що заява про понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 грн відповідачкою не була подана до закінчення судових дебатів, оскільки 23 січня 2024 року ОСОБА_2 подала до суду заперечення на відповідь на відзив в яких зазначила, що у зв`язку із затягуванням справи з боку позивача, час витрачений адвокатом на ведення цивільної справи збільшився та попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу складає 40000 грн. Крім того, з заявою про ухвалення додаткового рішення відповідач звернулась до суду 15 березня 2024 року, тобто на другий день після ухвалення рішення у справі по суті, а отже з дотримання вимог частини 8 статті 141 ЦПК України.

Посилання ОСОБА_1 на те, що відповідачем не надано доказів сплати послуг адвоката, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 та частина 8 статті 141 ЦПК України). Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження№ 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосовно того, що договір про надання професійної правничої допомоги від 21 листопада 2023 року та додаткова угода до нього від 23 січня 2024 року укладені між АО «Мельник та партнери» та ОСОБА_2 , натомість договір про надання професійної правничої допомоги між адвокатом Кузнецовою А.А. та ОСОБА_2 не укладалось, що є підставою для відмови у задоволенні заяви, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки АО «Мельник та партнери» видано ордер адвокату Кузнецовій А.А. на представлення інтересів ОСОБА_2 , зокрема у Фрунзенському районному суді м. Харкова.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера (частина 2 статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381 - 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 березня 2024 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2024 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2024 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2024 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати у вигляді витрат за надання правової допомоги понесених в суді першої інстанції в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 червня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина