Номер провадження: 22-ц/813/1095/24
Головуючий у першій інстанції Бондар В.Я.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Сегеди С.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відсотків за користування чужими грошовими коштами,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 та просить:

- стягнути з відповідача на користь позивача суму основної заборгованості, що виникла через неналежне виконання умов договору позики від 29.12.2020 у розмірі 33 000 грн;

- стягнути з відповідача на користь позивача суму процентів за користування грошовими коштами, по договору позики від 29.12.2020 у розмірі 1858,35 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 29 грудня 2020 року між сторонами укладено договір позики у простій письмовій формі, про що відповідачкою складена розписка. Договір позики було укладено для задоволення особистих потреб позичальника. У день укладення договору позивач надав відповідачу 33 000 грн. Строк повернення коштів встановлений договором як 29 січня 2021 року.

Відповідач прострочив виконання договору, у зв`язку з чим утворилася заборгованість та проценти на підставі ст. 536 та ст. 1048 ЦК України.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

22 листопада 2022 року надійшов відзив адвоката Осадчого А.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_2 , в якому він просив відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування відзиву зазначено, що з серпня 2019 року по грудень 2020 року відповідачка працювала продавчинею у кіоску, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Трудовий договір укладено не було. Кіоск належав ТОВ «Холтерс Груп» (раніше ТОВ «Міськпреса»). Директором ТОВ «Міськпреса» була ОСОБА_3 , а комерційним директором був позивач. У грудні 2020 року відповідачу було повідомлено товарознавцем ОСОБА_4 про нібито нестачу товару в кіоску, яка виникла під час виконання відповідачкою трудової функції без оформлення трудового договору. Для вирішення питань про відшкодування збитків ОСОБА_3 було запропоновано написати письмове підтвердження про зобов`язання повернути гроші на ім`я позивача, яке виявилося договором позики. При цьому, жодних грошей відповідачка від позивача не отримувала. Оскільки договір позики та розписка складені задля компенсації збитків завданих ТОВ «ХОЛТЕРС ГРУП» відповідачем, спірні відносини є відносинами з відшкодування матеріальної шкоди, а позивач не є особою з правом вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та відсотків за користування чужими грошовими коштами залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив матеріали справи та дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що між сторонами не виникли відносини позики. Скаржник не погоджується з такими твердженнями, так як у матеріалах справи наявна розписка про отримання грошових коштів ОСОБА_2 у ОСОБА_1 , а також те, що позивач надавав грошові кошти на прохання ОСОБА_3 .

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 29 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів на суму 33 000 грн (а.с. 5).

29 грудня 2020 року ОСОБА_2 заповнила розписку, яким підтвердила, що взяла в борг згідно із умов договору позики від 30.12.2020 у ОСОБА_1 , грошові кошти у розмірі 33 000 грн (а.с.6).

Жодного договору позики від 30.12.2020 до матеріалів справи не додано.

Допитаний у суді першої інстанції ОСОБА_1 як свідок, попереджений про кримінальну відповідальність та приведений до присяги, повідомив, що 29 грудня 2020 року в кабінет до позивача зайшла ОСОБА_3 на той час директор ТОВ «МІСЬК ПРЕСА», де як він розуміє працювала ОСОБА_2 з проханням позичити кошти для людини, щоб покрити її проблеми в компанії. На запитання головуючого позивач вказав, що раніше Аветісян він не знав і позичає гроші не всім. Фінансований стан Аветісян позивач не знав, його просто попросили позичити кошти і він довірився людині, яка попросила його. Позивач постачав каву в ТОВ «МІСЬК ПРЕСА» та в своєму кабінеті чув розборки і вирішив допомогти вирішити проблему Аветісян в новорічному настрої.

Допитана ОСОБА_2 як свідок, попереджена при кримінальну відповідальність та приведена до присяги, повідомила, що 29 грудня 2020 року був проведений переоблік в кіоскі, де вона працювала та було виявлено нестачу. Після проведеного переобліку ОСОБА_2 зі своєю напарницею та товарознавцем прийшли на Приморську, 14 в офіс. Вказала, що ОСОБА_3 була заступник директора, а ОСОБА_1 був комерційним директором. Вказала, що їм пригрозили вивезти в ліс, якщо не напишуть розписку, тому вона написала. Після цього вона писала товарознавцю чи знайшлись накладні і їй сказали, що все добре, не треба хвилюватися. Знає, що позивач був комерційним директором, бо так він представився. Відповідачка працювала в кіоску більше року не офіційно і отримувала зарплату в конверті.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465 цс 18.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859 св 18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21.

Як зазначалося вище, принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. Але застосування судом цього принципу не є безмежним.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Як вказує Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2022 року (справа № 685/1008/20, провадження № 61-7861 св 22) принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

ОСОБА_1 зазначив, що він, не знаючи відповідачку, не бувши обізнаним про її фінансовий стан надав їй кошти в борг, оскільки його попросила директорка компанії, де працювала відповідачка та у якої виникли проблеми в цій компанії.

У свою чергу відповідачка вказує, що кошти в борг вона не брала, а склала розписку, у зв`язку з нестачею коштів після проведення обліку.

Тобто, очевидно, що сторони пов`язані з ТОВ «Міськ Преса». Суд першої інстанції правильно не погодитися з тим, що особа може надати кошти у розмірі 33 000 грн незнайомій особі, без гарантій повернення таких коштів та не маючи на меті економічних або соціальних інтересів при укладенні договору позики. Тому, суд першої інстанції вмотивовано вважав, що між сторонами виникли не відносини щодо позики коштів, а відносини з приводу відшкодування шкоди, спричиненої нестачею, з подальшою уступкою права вимоги на користь третьої особи, а саме: від ТОВ «Міськ Преса» до ОСОБА_1 .

У матеріалах справи відсутні докази наявності нестачі та її розмірів, доказів підтвердження вини відповідачки у нестачі та документів, що підтверджують повну матеріальну відповідальність ОСОБА_2 .

Таким чином, підстав для стягнення з відповідачки грошових коштів у розмірі 33 000 грн. відсутні, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, у суді першої інстанції у якості свідків були допитані як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 .

З вказаних показань свідків колегія суддів робить висновок, що ОСОБА_2 неофіційно працювала в ТОВ «Міськ Преса», ОСОБА_1 також був пов`язаний з вказаним товариством (зі слів позивача «поставляв каву», а зі слів відповідачки «представився комерційним директором»), у відповідача ОСОБА_2 були проблеми у зв`язку із нестачею товару у ТОВ «Міськ Преса».

Згідно з частинами першоютретьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

У постанові від 29 січня 2021 року у справі №922/51/20 Верховний Суд також наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що між позивачем і відповідачем не виникло правовідносин, які пов`язані із договором позики, а фактично відбулась заміна зобов`язання відшкодування нестачі товару, яку неможливо оформити в правовому полі через неофіційне працевлаштування ОСОБА_2 .

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя Дришлюк А.І. перебував у відрядженні з 03 червня по 04 червня 2024 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення виготовлено 05 червня 2024 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 червня 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: А.І. Дришлюк

С.М. Сегеда