Справа №345/3302/24
Провадження № 2/345/819/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.06.2024 р. м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Юрчака Л.Б.

за участю секретаря судового засідання Пилипів Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно за законом та припинення обтяження нерухомого майна, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, стверджуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер мій син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дана обставина підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 та свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 .

Синові на час смерті належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1 у відповідності до Спадкового договору від 18.08.2017року укладеного приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Хомин Н.Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 863, між відчужувачем ОСОБА_5 та набувачем ОСОБА_4 . Дана обставина підтверджується вказаним Спадковим договором та Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №48817943.

Після смерті сина ОСОБА_1 , як його єдиний спадкоємець за законом ( його батько помер значно раніше, дітей та дружини син не мав), у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса з заявою щодо прийняття спадщини. Дана обставина підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 15.12.2023року № 75152257. Тобто у відповідності до ст.ст.1268-1269 ЦК України, я є такою, що прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_4 .

Однак, приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Зіняк О.І. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , так як нею не були подані належні документи, які підтверджують право власності за померлим спадкодавцем ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується відмовою №14/02-14 від 23.04.2024року.

Про те, що її сину ОСОБА_4 на час смерті належала квартира АДРЕСА_1 , свідчить наступне:

У відповідності до дублікату Свідоцтва про право власності від 23.11.1994 року, виданого 10.12.2013 року, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної власності її матері ОСОБА_6 та її брату ОСОБА_5 . Тобто 1/2 частина вказаної квартири на підставі вказаного Свідоцтва про право власності від 23.11.1994року належала ОСОБА_5 . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16861777 за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі дублікату Свідоцтва про право власності від 23.11.1994року, виданого 10.12.2013 року. Після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , брат ОСОБА_5 успадкував належну матері 1/2 частину вказаної квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Дублікатом, що має силу оригіналу, Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.09.1997року. Згідно реєстрового надпису на правовстановлюючому документі, в Івано-Франківському ОБТІ за ОСОБА_5 було зареєстровано на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.09.1997року, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в реєстрову книгу №58 за реєстровим № 2984/2 від 15.04.1999року.

Таким чином, на час укладення Спадкового договору від 18.08.2017року, укладеного приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Хомин Н.Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 863, між відчужувачем ОСОБА_5 та набувачем ОСОБА_4 , відчужувачу ОСОБА_5 вцілому належала квартира АДРЕСА_1 ( 1/2 частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.09.1997року та 1/2 частина на підставі Свідоцтва про право власності від 23.11.1994року).

Згідно Спадкового договору від 18.08.2017року ОСОБА_5 після своєї смерті передає у власність ОСОБА_4 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (п.1 Спадкового договору).

На підставі Спадкового договору від 18.08.2017року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Хомин Н.Б. було накладено заборону відчуження на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Спадковим договором від 18.08.2017року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження за №95015770 від 18.08.2017року, номер запису про обтяження №21949410 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 , а син- ОСОБА_4 , здійснив його поховання.

Таким чином, з 03.02.2020року ОСОБА_4 фактично став власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Спадкового договору від 18.08.2017року.

Проте, ІНФОРМАЦІЯ_1 син ОСОБА_4 помер, так і не зареєструвавши за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 , і не знявши накладеного на неї обтяження, хоч у відповідності до п.п.14,15 Спадкового договору від 18.08.2017 року мав на це право. Дана обставина підтверджується інформаційною довідкою №373837548 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.04.2024року.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, однак подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначила, що позов підтримує та просить його задоволити.

Відповідачі по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання подали заяви про визнання позовних вимог позивача, а справу просили слухати без їх участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (спадкодавець), який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , постійним місцем проживання якого було: АДРЕСА_2 (а.с.10,11,18).

ОСОБА_4 був сином ОСОБА_1 (позивачки), що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 (а.с. 10).

У відповідності до Спадкового договору від 18.08.2017 року укладеного приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Хомин Н.Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 863, між відчужувачем ОСОБА_5 та набувачем ОСОБА_4 , ОСОБА_4 належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Дана обставина підтверджується вказаним спадковим договором (а.с. 23-24) та Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №48817943 (а.с. 27).

Однак, при зверненні позивачкою із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 15.12.2023 року № 75152257 (а.с. 18), приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Зіняк О.І. позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , так як нею не були подані належні документи, які підтверджують право власності за померлим спадкодавцем ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується відмовою №14/02-14 від 23.04.2024року (а.с. 17).

Про те, що сину позивачці ОСОБА_4 на час смерті належала квартира АДРЕСА_1 , свідчить наступне:

У відповідності до дублікату Свідоцтва про право власності від 23.11.1994року, виданого 10.12.2013 року (а.с 20), квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної власності матері позивачки ОСОБА_6 та її брату ОСОБА_5 . Тобто частина вказаної квартири на підставі вказаного Свідоцтва про право власності від 23.11.1994 року належала ОСОБА_5 . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16861777 (а.с. 21) за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на частину квартири АДРЕСА_1 на підставі дублікату Свідоцтва про право власності від 23.11.1994 року, виданого 10.12.2013 року. Після смерті їхньої матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , її брат ОСОБА_5 успадкував належну їй частину вказаної квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Дублікатом, що має силу оригіналу, Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.09.1997 року (а.с. 22). Згідно реєстрового надпису на правовстановлюючому документі, в Івано-Франківському ОБТІ за ОСОБА_5 було зареєстровано на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.09.1997 року, право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , в реєстрову книгу №58 за реєстровим № 2984/2 від 15.04.1999року.

Таким чином, на час укладення Спадкового договору від 18.08.2017року, укладеного приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Хомин Н.Б. та зареєстрованого в реєстрі за № 863, між відчужувачем ОСОБА_5 та набувачем ОСОБА_4 , відчужувачу ОСОБА_5 вцілому належала квартира АДРЕСА_1 ( частина на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.09.1997 року та частина на підставі Свідоцтва про право власності від 23.11.1994року).

Згідно Спадкового договору від 18.08.2017 року ОСОБА_5 після своєї смерті передав у власність ОСОБА_4 належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (п.1 Спадкового договору).

На підставі Спадкового договору від 18.08.2017 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Хомин Н.Б. було накладено заборону відчуження на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Спадковим договором від 18.08.2017 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження за №95015770 від 18.08.2017 року, номер запису про обтяження №21949410 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 (а.с. 19)

Таким чином, з 03.02.2020 року ОСОБА_4 фактично став власником квартири АДРЕСА_1 на підставі Спадкового договору від 18.08.2017року.

Проте, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, так і не зареєструвавши за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 , і не знявши накладеного на неї обтяження, хоч у відповідності до п.п. 14,15 Спадкового договору від 18.08.2017 року мав на це право. Дана обставина підтверджується інформаційною довідкою №373837548 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.04.2024року (а.с. 26).

Згідно довідки від 29.04.2024року № 5145 інвентаризаційна вартість квартири АДРЕСА_1 складає 115320грн., що і становить ціну позову.

Отже, оскільки ОСОБА_1 як спадкоємець після смерті свого сина ОСОБА_4 не була стороною виконавчого провадження, в межах якого був накладений арешт на майно спадкодавця, вона не є суб`єктом права на подачу скарги в порядку статті 447 ЦПК України, тобто не може звертатись зі скаргою на дії державного виконавця в межах виконавчого провадження, яке знищене.

Законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту порушеного права, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту, порушене право спадкоємця може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту.

Згідно статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності . Право приватної власності є непорушним.

Пунктом 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визнання прав передбачено як спосіб захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За змістом статей 1216-1218 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Положення статті 1223 Цивільного кодексу України передбачають, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого кодексом, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Інших спадкоємців першої черги у померлого ОСОБА_4 немає. Відповідачі по справі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , являються племінницями позивачки (дочки її брата відчужувача ОСОБА_5 та двоюрідні сестри спадкодавця ОСОБА_4 ), тобто спадкоємцями п`ятої черги. Претензій до спадкового майна відповідачі не мають.

Протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, позивачка не заявила про відмову від спадщини, а звернулася із заявою про її прийняття.

Через те, що позивачці не видано свідоцтво про право власності на спадкове майно, вона не набуває прав власника, належного йому майна.

Відповідно до ст. ст. 317, 318, 319 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні здобуто достатньо доказів належності спадкодавцю спадкового майна. Позивач належним чином прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно спадкодавця, внаслідок чого позивач позбавлена можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися спадковим майном, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, а також неможливість оформити право власності на спадкове майно іншим способом, суд вважає, що слід припинити обтяження нерухомого майна, що належить ОСОБА_7 , та визнати за ОСОБА_1 , право власності на спадкове майно за законом, після смерті сина ОСОБА_7 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов задовольнити.

Припинити обтяження нерухомого майна (квартири АДРЕСА_1 ) номер запису про обтяження №21949410, внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:36692599 від 18.08.2017 року, приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Хомин Н.Б., та визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право власності на спадкове майно за законом, після смерті сина ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право власності на квартиру АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: