УХВАЛА

17 червня 2024 року

м. Київ

справа № 752/12437/23

провадження № 61-7689ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,

розглянув касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Капустіна Віталія Володимировича, на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року у проваджені за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність та зобов`язання вчинити дії Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач - Акціонерне товариство «БТА Банк»,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив:

визнати неправомірною бездіяльність начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - начальник Голосіївського ВДВС, Голосіївський ВДВС), яка полягає у відмові провести виконавчі дії щодо зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , який був накладений на підставі постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві (далі - ВДВС Голосіївського РУЮ) про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;

зобов?язати Голосіївський ВДВС провести виконавчі дії щодо зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , який був накладений на підставі постанови державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1;

визнати неправомірною бездіяльність начальника Голосіївського ВДВС, яка полягає у відмові провести виконавчі дії щодо зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , який був накладений на підставі постанови державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2;

зобов?язати Голосіївський ВДВС провести виконавчі дії щодо зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , який був накладений на підставі постанови державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.

Скарга обґрунтована тим, що у лютому 2023 року заявником виявлено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформацію про арешт усього його майна в межах суми боргу, а саме:

257 666,13 грн (реєстраційний номер обтяження 12244342), накладний згідно постанови державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, відкритому з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду міста Києва від 15 грудня 2010 року № 2-1503/10;

1 820,00 грн (реєстраційний номер обтяження 12243868), накладений згідно постанови державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони відчуження від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, відкритому з примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду міста Києва від 15 грудня 2010 року № 2-1503/10.

Заявник вказує, що 09 вересня 2021 року право вимоги з кредитним договором від 19 липня 2007 року № 27/07-С внаслідок неодноразової уступки права вимоги перейшло до ОСОБА_2 , якому ОСОБА_1 повністю погасив борг, про що ОСОБА_2 надав відповідну заяву від 27 лютого 2023 року.

На підставі вказаної заяви стягувача, ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського ВДВС з вимогою провести виконавчі дії щодо зняття арешту з його нерухомого майна.

Проте, листом начальника Голосіївського ВДВС від 07 червня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у знятті арешту з нерухомого майна, у зв`язку з відсутністю правових підстав, визначених частинами першою, другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (далі - Закон від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року, в задоволенні скарги відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що за відсутності доказів виконання виконавчих документів повністю та сплати виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, вказане свідчить про відсутність підстав для зняття арешту з майна боржника.

У травні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, засобами поштового зв`язку та через систему «Електронний суд», надійшли касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Капустіна В. В., на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року.

У касаційних скаргах заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким його скаргу на бездіяльність та зобов`язання вчинити дії начальника Голосіївського ВДВС задовольнити.

Касаційні скарги мотивовані тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що на примусовому виконанні відсутні виконавчі документи про стягнення із заявника виконавчого збору та витрат, крім цього, арешт на майно боржника було накладено у виконавчих провадженнях у межах суми боргу та судового збору, без врахування сум виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15, від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11, від 12 жовтня 2022 року у справі № 203/3435/21, від 04 жовтня 2023 року у справі № 161/7015/15-ц.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Судами встановлено, що заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2010 року у цивільній справі № 2-1503/10 стягнено з ОСОБА_1 на користь ВАТ «БТА Банк» суму заборгованості в розмірі 31 697,65 дол. США, що еквівалентно 257 666,13 грн та штрафні санкції у розмірі 3 615,81 грн; державне мито в розмірі 1 700,00 грн та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляд справи.

Матеріали цивільної справи № 2-1503/10 за позовом ВАТ «БТА Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вилучені для знищення за строком зберігання відповідно до акта № 4.

15 грудня 2010 року Голосіївським районним судом міста Києва видано виконавчі листи № 2-1503/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «БТА Банк» боргу у розмірі 257 666,13 грн та судових витрат у розмірі 1 820,00 грн.

Постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа від 15 грудня 2010 року № 2-1503/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «БТА Банк» боргу у розмірі 257 666,13 грн, накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 та оголошено заборону відчуження майна.

Постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ від 05 березня 2012 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа від грудня 2010 року № 2-1503/10 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «БТА Банк» судових витрат у розмірі 1 820,00 грн, накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 та оголошено заборону відчуження майна.

В межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 проведено прилюдні торги з реалізації арештованого і описаного автомобіля «Jeep», що належав ОСОБА_1 , за ціною 172 170,00 грн.

14 травня 2013 року державним виконавцем в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 винесено постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 25 766,61 грн та витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 100 грн.

14 травня 2013 року державним виконавцем в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 винесено постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 182 грн та витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 50 грн.

14 травня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV.

14 травня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV.

Право вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 липня 2007 року № 27/07-С неодноразово було предметом договорів відступлення права вимоги, та у вересні 2021 року перейшло до ОСОБА_2 .

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 27 лютого 2023 року, останнім підтверджено факт повного розрахунку та отримання грошових коштів від ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 липня 2007 року № 27/07-С.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина 2 статті 451 ЦПК України).

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Виконання рішення вважається закінченим із моменту сплати боржником усіх сум, присуджених на користь стягувача відповідно до змісту виконавчого листа.

Відтак, належним виконанням судового рішення про стягнення грошових коштів є зарахування відповідної суми на рахунок стягувача.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2023 року в справі № 2218/25821/2012 (провадження № 61-1864св23) зазначено, що «за змістом пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Частиною другою статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. Отже, державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, на виконання якого було видано виконавчий лист, або у зв`язку із визнанням судом, серед іншого, виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню».

Відповідно до пункту 10 частини першої статті 49 Закону від 21 квітня 1999 року

№ 606-ХІV виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Згідно з частиною першою статті 50 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, оскільки виконавчі документи повернуто на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV, вказана підстава не зумовлювала обов`язку державного виконавця вчинити дії із зняття арешту, накладеного на майно боржника, що вбачається із вимоги статті 50 наведеного Закону.

У співставленні застосування норм статей 49 та 50 Закону від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV вбачається законодавча логічність щодо відсутності у державного виконавця обов`язку із зняття арешту, накладеного на майно боржника, у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби, адже вказане свідчить, що виконавчі документи (судове рішення) не виконано повністю.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 липня 2022 року в справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22).

Із встановлених судами обставин убачається, що в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 здійснено реалізацію арештованого і описаного автомобіля, належного ОСОБА_1 , за ціною 172 170,00 грн, а отже, враховуючи розмір заборгованості за виконавчим листом - 257 666,13 грн, не враховуючи суми судових витрат (1 820,00 грн), очевидно, що судове рішення виконано не повністю.

Так само, враховуючи зміст заяви стягувача ОСОБА_2 від 27 лютого 2023 року про підтвердження факту повного розрахунку та отримання грошових коштів від ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 липня 2007 року № 27/07-С, вказане також свідчить про часткове виконання судового рішення, адже відсутні відомості про виконання боржником виконавчого листа (виконавче провадження № НОМЕР_2) щодо стягнення судових витрат.

Серед іншого, вбачається, що під час винесення державним виконавцем постанов про закінчення виконавчих проваджень, державним виконавцем у цей же день винесено постанови про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, водночас боржником ОСОБА_1 не надано доказів відшкодування таких витрат на користь органу виконавчої служби.

Отже, встановивши, що боржником частково виконано виконавчі листи, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність та зобов`язання вчинити дії начальника Голосіївського ВДВС, оскільки підстави для збереження чинності арешту майна боржника не відпали та продовжують існувати.

Висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15, від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 не суперечать висновкам у цій справі, оскільки суд касаційної інстанції вказав, що у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 12 жовтня 2022 року у справі № 203/3435/21, сформульовано за інших фактичних обставин справи, а саме факту визнання судом виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Також, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 жовтня 2023 року у справі № 161/7015/15-ц сформульовано за інших фактичних обставин справи, оскільки у вказаній справі виконавчий документ повернуто на підстави пункту 2 частини четвертої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, крім того, у цій справі стягувач не заперечував проти задоволення скарги боржника.

Інші доводи касаційних скарг зводяться до власного тлумачення норм права та не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судами, зводяться до переоцінки судами доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права не викликає розумних сумнівів, а касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Капустіна В. В., на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Капустіна Віталія Володимировича, на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 10 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2024 року у проваджені за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність та зобов`язання вчинити дії Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), стягувач - Акціонерне товариство «БТА Банк».

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. В. Білоконь

О. М. Осіян