ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 646/4072/21
Номер провадження 22-ц/818/348/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Бурлака І.В, Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Березюк А.І.,

представника Харківської міської ради Марченко М. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2023 року в складі судді Янцовської Т.М. у справі № 646/4072/21 за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міхеєва Тетяна Миколаївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Гузєєва Ірина Валентинівна, про визнання спадщини відумерлою, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року Харківська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міхеєва Тетяна Миколаївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Гузєєва Ірина Валентинівна, про визнання спадщини відумерлою, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина, а саме - квартира АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 22 листопада 1994 року.

З метою заволодіння вищевказаною квартирою невстановленими особами було підроблено документи, а саме свідоцтво про смерть ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 від 11 квітня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та свідоцтва про народження ОСОБА_2 (видумана особа) серії НОМЕР_3 , за яким останній є сином спадкодавця ОСОБА_3 .

Позивач зазначав, що свідоцтво про право на спадщину яке видане ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 - є недійсним, оскільки було видано на підставі підроблених документів з порушенням вимог закону, оскільки спадкові справу заведено в іншому нотаріальному округу, а не за місцем смерті спадкодавця.

Після отримання свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_2 продав вказану квартиру за договором купівлі-продажу від 06 грудня 2016 року ОСОБА_1 .

Вважають, що вказаний правочин є нікчемним на підставі ч.1-2 cт. 228 ЦК України, оскільки порушує публічний порядок та спрямований на незаконне заволодіння квартирою.

Посилаючись на вказані обставини, Харківська міська рада просила:

визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_3 , що складається з квартири АДРЕСА_1 загальною площею 38.8 кв.м. та передати вказану квартиру до територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом ДМНО Гузєєвою І.В. на квартиру АДРЕСА_1 від 29 листопада 2016 року, серія та номер HAT № 163933;

витребувати квартиру АДРЕСА_1 на користь Харківської міської ради від добросовісного набувача ОСОБА_1 , яка належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 06 грудня 2016 року № 642, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Міхеєвою Т.М.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 жовтня 2023 року позов Харківської міської ради залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не спростовано правомірність спадкування - ОСОБА_2 після померлого ОСОБА_3 , а тому підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом відсутні. Оскільки Харківська міська рада не є власником або законним користувачем спірного майна, підстав для його витребування на її користь не вбачається.

10 листопада 2023 року засобами поштового зв`язку Харківською міською радою на вказане судове рішення подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції безпідставно було відмолено у прийнятті уточненої позовної заяви, що призвело до ухвалення неправомірного рішення.

Законодавцем визначено право позивача змінювати предмет позовних вимог, як складову матеріально-правової вимоги позивача до відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, а тому суд першої інстанції мав прийняти до розгляду уточнену позовну заяву.

ОСОБА_2 не був сином спадкодавця ОСОБА_3 , а при отриманні ним (або невстановленою слідством особою) свідоцтва про право на спадщину було використано підроблені документи, а тому наявні підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину, яке видане ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 недійсним.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 червня 2021 року по даній справі вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь які дії щодо відчуження спірної квартири. Проте, 06 серпня 2021 року під час дії вищенаведеної заборони, ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу відчуджив квартиру ОСОБА_4 .

Підставами для витребування майна є відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності ОСОБА_3 , а також відсутність повноважень у ОСОБА_2 щодо розпорядження майном ОСОБА_3 .

У зв`язку із тим, що квартира АДРЕСА_1 на даний час належить на праві власності ОСОБА_4 , Харківська міська рада позбавлена можливості здійснити реєстрацію права власності та отримати правоустановлюючі документи на вказане майно, а тому позовна вимога щодо витребування квартири від добросовісного набувача ОСОБА_4 відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника - територіальної громади м. Харкова.

7 травня 2024 року ОСОБА_4 подано заперечення на апеляційну скаргу, в яких просила рішення суду залишити без змін.

Заперечення мотивовано тим, що Харківська міська рада не є власником або законним користувачем квартири АДРЕСА_1 , а тому підстави для витребування майна відсутні.

Прийняте судом процесуальне рішення не призвело до неправильного вирішення справи.

Вона є добросовісним набувачем спірної квартири, яку придбано на законних підставах при відсутності будь-яких обтяжень та заборон на момент укладання договору купівлі-продажу. Позовні вимоги Харківської міською ради є неправомірними та порушують її право мирно володіти майном.

Доводи позивача про порушення судом першої інстанції процесуального права при вирішенні питання про прийняття уточненої позовної заяви є необґрунтованими, оскільки вказане процесуальне рішення не призвело до неправильного вирішення справи.

У судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міхеєва Т. М., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Гузєєва І. В. не зявилися.

Про розгляд справи 20 червня 2024 року ОСОБА_1 повідомлений шляхом розміщення оголошення на сайті ХАС (а.с. 78), ОСОБА_2 повідомлений шляхом розміщення оголошення на сайті ХАС (а.с. 76), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міхеєва Т. М. повідомлена шляхом розміщення оголошення на сайті ХАС (а.с. 75), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Гузєєва І. В. повідомлена шляхом розміщення оголошення на сайті ХАС (а.с. 74), приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ліпінська І.Е. повідомлений шляхом розміщення оголошення на сайті ХАС (а.с. 73).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Харківської міської ради Марченко М. С., яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

28 жовтня 2016 року виходом на місце зі слідчою групою Основянського ОП ГУ Національної поліції Харківської області вскрита квартира № 151, в який знаходився труп ОСОБА_5 , 1946 року народження (том 1, а.с. 34).

Відповідно до листа Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи від 08 червня 2021 року № 02-06/1090 труп громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживав за адресою АДРЕСА_2 , був зареєстрований у відділі судово-медичної експертизи трупів 29 жовтня 2016 року за № 3023-Дм/16. Згідно з вимогами ст. 16 Закону України «Про поховання та похоронну справу» та п. 2.1. «Інструкції щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть», затвердженої наказом МОЗ України від 08 серпням 2006 року № 545, лікарське свідоцтво про смерть гр. ОСОБА_3 було видано уповноваженій особі 25 листопада 2016 року; поховання гр. ОСОБА_3 було здійснене уповноваженою особою 29 листопада 2016 року; лікарське свідоцтво про смерть гр. ОСОБА_3 за № 3023-Дм/16 зареєстроване у відділі ДРАЦС по м. Харкову Харківського міського управління юстиції (том 1, а.с. 39).

З інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 24 травня 2021 року вбачається, що ОСОБА_3 станом на 28 жовтня 2016 року мав реєстрацію за адресою АДРЕСА_2 (том 1, а.с. 25).

02 грудня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000190 за заявою ОСОБА_6 внесено за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.190 КК України. Відповідно до вказаної заяви невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа квартирою її покійного дядька ОСОБА_3 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

За інформацією КП «Харківське міське бюро технічної інформації» реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року не проводилась. В матеріалах інвентаризаційної справи графічні та обрахункові відомості відсутні (том 1, а.с. 24, 126).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 06 грудня 2016 року, ОСОБА_7 , діюча по довіреності від імені ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , продала, а ОСОБА_1 купив квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міхєєвою Т.В., реєстровий № 642 (том 1, а.с. 105 -106 ).

06 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, за яким остання придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ліпінською І.Е, реєстровий № 883 (том 1, а.с 73-74).

Відповідно до відповіді V Харківської міської держаної нотаріальної контори (далі - V ХМДНК) від 19 січня 2022 року № 116/01-16 за даними перевірки Алфавітних книг обліку спадкових справ за 2016-2022 року VIIІ ХМДНК та V ХМДНК після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 спадкові справи не заводились. Також повідомлено, що спадкова справа може бути заведена будь- яким приватним нотаріусом ХМНО після осіб, які померли ІНФОРМАЦІЯ_6 та бідь-якою державною нотаріальною конторою міста Харкова (том 1, а.с. 101).

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2020 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 22 січня 2021 року, скасовано арешт накладений ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2016 року у судовій справі № 646/12875/16-к, провадження № 1-кс/646/5661/2016, в рамках кримінального провадження № 0000190, на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (том 2, а.с. 149-150, 152).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина 2 статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина 1 статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)).

Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (див.: пункт 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19), пункт 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20)).

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (див.: пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою (абзац 1 частини 1 статі 1277 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що:

«51. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

57. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина 2 статті 328 ЦК України).

58. Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК Україниправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною 1 статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Тобто, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Частиною 1 статті 216 ЦК Українипередбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 236 ЦК Українивизначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Відповідно до статті 236 ЦК Українинікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказані правові висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд має оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обгрунтоючи позовні вимоги, Харківська міська рада зазначає, що спадкове майно було незаконно відчуджено невстановленою особою на піставі підроблених документів.

Між тим, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження зазначених обставин - висновку судової почекознавчої експртизи, вироку суду тощо.

Також, судова колегія враховує що матеріали справи не містяь правовстановлююих документів на спірну квартиру на імя ОСОБА_3 , тобто, чи достоменно входило це майно в спадкову масу також не встановлено.

Зважаючи, що позивачем не доведено неправомірність отримання ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задовлення позову.

Доводи Харківської міської рад щодо відмови у прийняті уточненої позовної заяви не впливають на висновки суду щодо недоведенності позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Згідно зі статтею 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 11 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 24 червня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина