ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/4708/23
Номер провадження 22-ц/818/1709/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Бурлака І.В, Яцини В.Б.

за участю:

секретаря судового засідання Березюк А.І.,

представника позивача адвоката Черкасова І. Р.,

представника АТ «МЕГАБАНК» адвоката Бериндя О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2024 року в складі судді Сугачової О.О. у справі № 643/4708/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «МЕГАБАНК», третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «МЕГАБАНК» (далі- АТ «МЕГАБАНК»), третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання права власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що 10 жовтня 2019 року між ним та АТ «МЕГАБАНК» укладено попередній договір, відповідно до умов яких сторони зобов`язалися у майбутньому укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу машиномісця № 56, загальною площею 15,3 кв.м. та машиномісця № 67, загальною площею 14,1 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Харків, пр. Ювілейний, у підвалі житлового будинку № 67Б.

Ціна основного договору складає 200 000 грн без ПДВ, загальна вартість машиномісць становить 400000 грн, які ним було внесена на рахунок АТ «Мегабанк» № 3739019, відкритий в АТ «Мегабанк» за встановленим договорами графіком платежів, останній платіж був 07 жовтня 2021 року.

Вказував, що між ним та Банком укладено саме договорів купівлі-продажу машиномісць, оскільки сторонами не тільки визначено, але і фактично виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу.

03 січня 2023 року з питання оформлення права власності на придбані машиномісця та проведення державної реєстрації права власності ним було подано заяву до АТ «МЕГАБАНК», проте останнім повідомлено, що у встановлений попередніми договорами строк основний договір не було укладено, зобов`язання, встановлені попередніми договорами, припиняються на підставі частини 3 статті 635 ЦК України, сплачені за попередніми договорами грошові кошти в сумі 400 000 грн у зв`язку із припиненням попередніх договорів банком перераховані на його рахунок в АТ «Мегабанк».

Проте, рахунок, на якій посилається відповідач, ним не відкривався та йому не належить.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на машиномісце № НОМЕР_1 , загальною площею 15,3 кв.м. та машиномісце № НОМЕР_2 , загальною площею 14,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ; а також стягнути з відповідача судові витрати.

04 липня 2023 року АТ «Мегабанк» засобами поштового зв`язку подано відзив, в якому позов просило залишити без задоволення.

Відзив мотивовано тим, що умовами попередніх договорів від 10 жовтня 2019 року було передбачено, що саме ОСОБА_1 до 30 листопада 2021 року має звернутися до АТ «Мегабанк» для укладання основного договору купівлі-продажу машиномісць. ОСОБА_1 з питання оформлення права власності на машиномісця звернувся до Банку у січні 2023 року. Відсутність звернення ОСОБА_1 вподовж встановленого попереднім договором строку свідчить про його відмову від складання основного договору, припинення дії попереднього договору та зобов`язань між сторонами, незалежно від причин не укладання основного договору. Крім того, з 22 липня 2022 року АТ «Мегабанк» перебуває в процесі ліквідації та здійснює свою діяльність на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

09 грудня 2023 року засобами поштового зв`язку Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав письмові пояснення, в яких позов просив залишити без задоволення.

Пояснення мотивовано тим, що 21 липня 2022 року було розпочато процедуру ліквідації АТ «МЕГАБАНК» з 22 липня 2022 року по 21 липня 2025 року та призначено уповноважену особу якій делеговано всі повноваження ліквідатора.

ОСОБА_1 з питанням про оформлення права власності на машиномісця у строки, визначені п.2.3 попередніх договорів, не звертався, внаслідок чого дію попереднього договору та зобов`язань між сторонами, незалежно від причин не укладання основного договору, припинено.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у передбачений попередній договором строк основний договір не було укладено, що свідчить про припинення зобов`язань між сторонами. Зважаючи, що попередній договір не може бути самостійною підставою для переходу права власності на майно, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

12 березня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 в інтересах якого діє адвокат Черкасов Ігор Русланович, на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що фактично між сторонами укладено саме договори купівлі-продажу машиномісць, оскільки подальша поведінка сторін, в тому числі утримання позивачем машиномісць, здійснення оплати всіх обов`язкових платежів свідчить про намір сторін укласти саме зазначені договори та отримати саме зазначені юридичні наслідки набути/відчужити майно. Сторонами не тільки визначено, але і фактично виконані всі істотні умови договору купівлі-продажу: сплачено загальну вартість машиномісць, які фактично передані йому у володіння тощо.

Також вказував, що рахунок НОМЕР_3 в АТ «МЕГАБАНК» ним не відкривався і йому не належить, а тому заперечення відповідача про перерахування грошових коштів не відповідає фактичним обставинам. Балансовий рахунок 2909 «Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку» призначений для обліку сум іншої кредиторської заборгованості за операціями з клієнтами банку та за своєю сутністю є транзитним, а не розрахунковим: Перерахування Відповідачем коштів на рахунок НОМЕР_3 в АТ «МЕГАБАНК» не є поверненням коштів, оскільки він не може використовувати цей рахунок для розрахунків, зняття коштів готівкою, тобто не має ніякого фізичного доступу до зазначених грошових коштів.

10 квітня 2024 року через систему «Електронний суд» АТ «МЕГАБАНК» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому рішення суду просило залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо правової сутності попереднього договору, яка полягає саме у спонуканні до укладання в майбутньому основного договору шляхом встановлення відповідного обов`язку та фіксація умов основного договору, та не може підміняти основний правочин.

Єдиним зобов`язанням сторін за попереднім договором є зобов`язання укласти основний договір у певний строк (термін), обумовлений таким попереднім договором.

Позивач не виконав умови Попередніх договорів як в частині своєчасної оплати повної ціни договору, так і у встановлений договором строку, не звернувся до АТ «Мегабанк», з метою виконання основного взятого на себе зобов`язання укласти Основні договори. Зобов`язання між сторони припинені, що унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Черкасова І. Р., який підтримав апеляційну скаргу, представника АТ «МЕГАБАНК» адвоката Бериндя О. О., який проти скарги заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Матеріали справи свідчать, що 10 жовтня 2019 року між АТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 укладено попередній договір, відповідно до умов якого сторони зобов`язалися не пізніше 30 листопада 2021 року укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу машиномісця, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , машиномісця № НОМЕР_1 у підвалі житлового будинку літ. «А-24», загальною площею 15,3 кв.м., на умовах в порядку визначених цим договором (том 1, а.с. 18-21).

Також, 10 жовтня 2019 року між вказаними сторонами укладено попередній договір, за яким сторони зобов`язалися не пізніше 30 листопада 2021року укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу машиномісця, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , машиномісця № НОМЕР_2 у підвалі житлового будинку літ. «А-24», загальною площею 14,1 кв.м., на умовах в порядку визначених цим договором (том 1, а.с. 22-25).

Відповідно до п.2.1. договорів предмет основного договору АТ «МЕГАБАНК» передає у власність ОСОБА_1 машиномісця, зазначені у п.1 цих договорів, а ОСОБА_1 зобов`язується прийняти машиномісця і сплатити АТ «МЕГАБАНК» їх вартість відповідно до п.п. 2.2 договорів.

Зазначені договори посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Кернес Я.А., зареєстрований в реєстрі за № 287 та № 288 .

Відповідно до п.п. 2.2. договорів зазначена ціна основного договору за кожне машиномісце складає 200 000 грн без ПДВ.

Загальна вартість машиномісць становить 400 000 грн відповідно.

Відповідно до п. 4.1.1. та п.5.1.1 сторони попереднього договору зобов`язались укласти основний договір у терміни та на умовах, встановлених попередніми договорами.

Пунктом 2.3. договорів визначено, що ОСОБА_1 в забезпечення своїх обов`язків з купівлі машиномісць, зазначених у п.1 попередніх договорів, перераховує або вносить на рахунок АТ «МЕГАБАНК» № 3739019, відкритий в АТ «МЕГАБАНК» грошові кошти (авансові платежі) за встановленим договорами графіком платежів.

Решту суми ОСОБА_1 сплачує АТ «МЕГАБАНК» в день підписання основного договору та його нотаріального посвідчення, але не пізніше 30 листопада 2021 року.

За п.п.4.1.3 попередніх договорів машиномісця на час дії договору перебувають на відповідному зберіганні у ОСОБА_1 , який здійснює усі обов`язкові платежі тощо, що пов`язані з їх утриманням.

За п.7 попередніх договорів якщо ОСОБА_1 продовж одного місяця після строку зазначеного в п.2.3. цього попереднього договору не зможе укласти з АТ «МЕГАБАНК» основний договір, то сторони мають право укласти додатковий договір до цього попереднього договору з визначенням інших термінів укладання Основного договору купівлі-продажу машиномісця.

На виконання попередніх договорів ОСОБА_1 сплачено 400000 грн, останній платежі внесено 07 жовтня 2021 року (том 1, а.с. 29-69).

11 січня 2023 року АТ «МЕГАБАНК» на заяву ОСОБА_1 повідомлено, що із урахуванням того, що у встановлений попередніми договором строк, основний договір не було укладено, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється на підставі ч. 3 ст.635 ЦК України (том 1, а.с. 27-28).

Відповідно до частин 1, 4 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Зі змісту частини 1 статті 635 ЦК України вбачається, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до статей 2, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Згідно із частиною 2 статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві.

Примусове виконання зобов`язання в натурі суперечить вимогам статті 635 ЦК України про правові наслідки порушення зобов`язання за попереднім договором і положенням статті 321 ЦК України про непорушність права власності.

У статті 635 ЦК України не передбачено такого правового наслідку порушення взятого на себе в попередньому договорі зобов`язання щодо укладення основного договору, як спонукання до його укладення в судовому порядку.

Зазначене узгоджується з вимогами частини 3 статті 635 ЦК України, згідно з якою зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором.

Отже, зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Основна правова мета попереднього договору полягає у виконанні ним двох функцій: 1) спонукання до укладення основного договору, 2) фіксації умов основного договору.

Ураховуючи викладене, інша сторона попереднього договору може претендувати на відшкодування збитків відповідно до частини 2 статті 635 ЦК України.

Зважаючи, що у встановлений попереднім договором строк сторонами не було укладено основі договори купівлі- продажу, що не заперечується сторонами, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про припинення зобов`язань між сторонами у зв`язку зі строком виконання зобов`язань та відсутність підстав для задоволення позову.

Вказаний висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року №6-226цс14 і підстав для відступлення від цієї позиції немає.

Доводи апеляційної скарги що сторонами було укладено саме договори купівлі продажу, оскільки в подальшому були здійсненні дії на відчуження майна, а саме- сплату вартості, передання у володіння майна позивачу на зберігання тощо беззаперечно не свідчать про обґрунтованість позову.

Загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Відповідно до частини 1 статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України.

Відповідно до статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (частини 3 та 4 статті 213 ЦК України).

Статтею 213 ЦК України визначено загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні правочину, які втілюються в трьох рівнях. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 757/5305/13-ц.

Також, у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14, від 11 травня 2023 року у справі № 359/5535/17, Верховним Судом сформовано висновки про те, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах 3 та 4 статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови.

Вимогами чинного законодавства не передбачено обов`язкове укладання попереднього договору, тому сторони мали можливість ще 10 жовтня 2019 року укласти саме договір купівлі продажу. Між тим, у цей день сторонами укладено саме попередній договір, який містить відповідні умови та застереження щодо можливості укладання в подальшому основного договору. Зважаючи на заперечення АТ «МЕГАБАНК», відсутні підстави вважати, що 10 жовтня 2019 року волевиявлення сторін було спрямовано саме на укладання догорів купівлі продажу майна.

Заперечення ОСОБА_1 , що кошти за оспорюваними правочинами повернуто на рахунок, якій належить сторонній особі, не є підставою укладання основного договору у судовому порядку та визнання права власності на спірне майно, а може бути вирішено шляхом пред`явлення окремного позову про відшкодування збитків та зазначеним обставинам буде надана оцінка в межах іншого судового розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до незгоди з рішенням суду та до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 24 червня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина