Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/5164/22
Номер провадження2/711/308/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:

головуючого судді - Старікової М.М.

за участі

секретаря - Гладченко І.В.

позивача (відповідача за зустрічним позовом) - ОСОБА_1

представника позивача (відповідача за

зустрічним позовом) - адвоката Дубинського В.М.

відповідачів за первісним позовом (позивачів

за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

представника відповідачів (позивачів

за зустрічним позовом) - адвоката Соколишиної Л.Б.

відповідача за первісним позовом - ОСОБА_4

відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_5

представника третьої особи (Органу

опіки та піклування Черкаської міської

ради) - Барабанщикової О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення та про вселення,

та зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частину житлового будинку,

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Орган опіки та піклування Черкаської міської ради -,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення та про вселення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить частина житлового будинку АДРЕСА_1 . Власником іншої частини даного житлового будинку є ОСОБА_6 , який до належної йому частки не має ніякого відношення. Будинок між ними поділений в натурі, кожний власник має окремий вхід.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є його доньками, які проживають у вказаному будинку з 2013 року.

Відповідач ОСОБА_4 є чоловіком відповідачки ОСОБА_2 та у вказаному будинку проживає з 2015 року.

Позивач зазначає, що він за спеціальністю будівельник і до березня 2017 року працював на різних будівельних роботах в росії. 08.11.2019 він зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 . В квітні 2017 року, тобто ще до укладення шлюбу, ОСОБА_1 намагався вселитись в належний йому будинок разом з теперішньою дружиною, проте відповідачі їх до будинку не впустили. З того часу він не проживає у вказаному будинку та не може в ньому зареєструватись, оскільки всі необхідні для цього документи знаходяться в будинку та відповідачі не віддають їх. З цього приводу він звертався до правоохоронних органів з відповідною заявою, що підтверджується довідкою Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області від 15.11.2021.

Позивач стверджує, що відповідачі не зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 , оскільки інформація про зареєстрованих осіб за вказаною адресою відсутня.

Відповідачі не дають йому проживати в належній йому частині будинку разом з дружиною, чим порушують вимоги ч. 1 ст. 383 ЦК України, що змушує його звернутись з даним позовом до суду.

Оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 не дають йому проживати в будинку разом з дружиною, тому спільне проживання є неможливим, у зв`язку з чим він вимушений виселити відповідачів з належної йому частини будинку в судовому порядку.

Крім того, позивач вказує, що відповідачі мають можливість проживати в іншому місці, оскільки ОСОБА_4 у власності має житловий будинок в с. Лебедин Шполянського району Черкаської області, також у власності чоловіка ОСОБА_3 перебуває житловий будинок в с. Шевченко Смілянського району Черкаської області.

Такими діями відповідачі завдали йому великої моральної шкоди.

На підставі викладеного просив суд вселити його в будинок АДРЕСА_2 та виселити з вказаного будинку відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . Крім того, просив стягнути з відповідачів понесені ним витрати на правову допомогу.

11.11.2022 ухвалою судді Придніпровського районного суду м. Черкаси відкрито провадження у справі та позов прийнято до розгляду. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Сторонам надано час для подачі заяв по суті спору.

25.01.2023 ухвалою суду прийнято до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частину житлового будинку та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення та про вселення.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дочками ОСОБА_1 .

З 16.02.1989 по 07.02.2013 їхні батьки, відповідачі за зустрічним позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

З 12.09.2014 їхня мати зареєструвала новий шлюб, після укладення якого набула прізвище « ОСОБА_9 ».

У 1995 році, будучи малолітніми дітьми, вони прийняли участь у приватизації державного житлового фонду та стали співвласницями квартири за адресою: АДРЕСА_3 , у якій на той час проживала їхня родина: батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_10 та двоє дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_11 . Зазначене підтверджується відповідними відмітками у свідоцтвах про народження.

У 2001 році їхня родина вирішила поліпшити умови свого проживання шляхом продажу зазначеної вище приватизованої квартири та придбання житлового будинку більшої площі.

Для здійснення правочину з продажу квартири, співвласниками якої були дві малолітні дитини, безумовно потрібна була згода органу опіки і піклування, тому їхня мати, ОСОБА_12 , подала до опікунської ради заяву про дозвіл на продаж частин приватизованої квартири, які належать неповнолітнім ОСОБА_2 та ОСОБА_13 .

Опікунська рада Придніпровської районної ради міста Черкаси надала висновок, яким просила виконком районної ради дати дозвіл ОСОБА_10 на продаж частин приватизованої квартири, які належать неповнолітнім дітям, по АДРЕСА_3 , що підтверджується копією архівної копії висновку.

10.12.2001 Рішенням №736 виконавчого комітету Придніпровської районної ради міста Черкаси було надано згоду ОСОБА_10 на продаж частин приватизованої квартири по АДРЕСА_3 , які належать її неповнолітнім дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_13 , у зв`язку з купівлею приватного будинку більшої жилої площі по АДРЕСА_1 , за умови реєстрації неповнолітніх співвласниками.

24.12.2001 їхня родина придбала 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , уклавши договір купівлі - продажу частини будинку.

Як виявилося, стороною правочину - покупцем за договором купівлі продажу - виступав лише їхній батько, відповідно, право власності на частину житлового будинку було оформлено тільки на ОСОБА_1 .

На момент здійснення правочину купівлі-продажу ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 , яка, на переконання позивачок за зустрічним позовом, має право на 1/4 частину 1/2 частини придбаного житлового будинку.

Позивачки за зустрічним позовом звертають увагу на те, що на момент укладення договору купівлі - продажу їм було 12 та 10 років.

Після придбання будинку їхня родина одразу переїхала до нього для проживання та у вказаному будинку 2008 році було зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , а у 2010 році - ОСОБА_14 , що підтверджується довідками про внесення відомостей до ЄДДР.

З моменту придбання частини будинку та вселення в нього, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вважають його своєю власністю, практично здійснюючи свої права та обов`язки власниць житлового будинку: вони володіють та користуються житловою площею та частиною надвірних споруд, сплачують комунальні послуги, утримують домоволодіння у належному стані, здійснюючи необхідні ремонтні роботи, переобладнання та іншим чином розпоряджаючись частиною житлового будинку.

На теперішній момент у житловому будинку проживають та зареєстровані їхні неповнолітні діти, а саме: діти ОСОБА_2 - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; та дитина ОСОБА_3 - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказують, що в липні 2021 року дізналися від батька про наміри продати 1/2 частину житлового будинку, право власності на яку оформлено на нього. Саме тому ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 , її чоловіка ОСОБА_4 та ОСОБА_18 з будинку АДРЕСА_1 .

На їхні заперечення щодо права власності на будинок родини, батьком у категоричній формі було зазначено, що він вважає себе одноосібним власником 1/2 частини будинку і має право нею розпоряджатися на власний розсуд.

Тому, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звертаються до суду з метою захисту свого права власності, яке не визнається їхнім батьком ОСОБА_1 , шляхом подання зустрічної позовної заяви про визнання права власності на частини житлового будинку та просять суд - визнати за кожною з них право власності на 1/3 частки 1/2 частини житлового будинку, з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

13.03.2023 ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Орган опіки та піклування Черкаської міської ради.

05.06.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті з повідомленням учасників справи.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 позов підтримав в повному обсязі та просив його задоволити, виселивши відповідачів з належної йому частини будинку та вселивши його у вказаний будинок. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити, оскільки він безпідставний та необґрунтований. Додатково пояснив, що він є батьком відповідачок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . До 2013 року він перебував в шлюбі з їхньою матір`ю ОСОБА_5 . Спочатку вони сім`єю проживали в квартирі, за адресою АДРЕСА_3 , отриманій від заводу ЧШК, на якому він з дружиною працювали. Вказана квартира була приватизована на всіх членів сім`ї. В період шлюбу він працював будівельником, здебільшого, в росії. Вони вирішили поліпшити житлові умови та придбати частину будинку про АДРЕСА_1 , який було оформлено лише на нього. Крім того, ними було придбано квартиру, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_5 . Про рішення виконкому щодо надання дозволу на продаж квартири за умови оформлення права власності на дітей він нічого не знав. Всі документи оформлювала ОСОБА_5 , він особисто нікуди не звертався та не отримував ніяких дозволів. Будинок є його власністю, оскільки кошти на його придбання були зароблені ним. Вважає, що дочки повинні претендувати на квартиру колишньої дружини, а не на частину його будинку. ОСОБА_5 після розлучення виїхала проживати в належну їй квартиру, діти залишились проживати з ним. Він майже весь час працював на будівництві в росії і, поки дочки були неповнолітніми, то пересилав їм кошти на проживання та утримання будинку. Зазначав, що має намір проживати в своєму будинку разом з теперішньою дружиною, проте дочки заперечують проти її проживання там. До будинку він потрапити не може, оскільки відповідачі змінили замки, при цьому вказав, що не звертався до дочок з вимогою надати ключі. Жодних звернень до правоохоронних органів щодо недопуску його до будинку він не писав. Лише в 2021 році викликав поліцію, бо дочки не віддавали йому документи на будинок. До 2017 року, тобто поки проживав в будинку, він сплачував всі послуги з утримання будинку, ремонтував його, зокрема повністю перекрив дах. Після того, як виїхав з будинку, то нічого не сплачує та не проводить ніяких робіт по утриманню будинку в належному стані. Будинок залишив сам добровільно, ніхто його не примушував до цього та не виганяв. Він переїхав проживати до своєї теперішньої дружини та не намагався вселитись в будинок, бо знає, що дочки проти проживання в ньому його теперішньої дружини, а без неї він вселятись не буде. Наразі він взагалі хоче продати будинок. Щодо вимог дочок по зустрічному позову, то він їх не визнає повністю, оскільки будинок придбано було за його кошти і він належить лише йому. На його переконання, жодних вимог Органу опіки та піклування він не порушував, бо не був обізнаним з рішенням виконкому, яким надавався дозвіл на продаж часток квартири, які належали дочкам. Право власності на будинок він оформлював в присутності ОСОБА_5 , яка про існування якихось умов для купівлі частини будинку нічого не казала. Після оформлення договору вони всі разом переїхали в будинок. Документи на будинок знаходились в будинку і коли ОСОБА_19 з ОСОБА_20 вкрали ці документи, то, на його думку, точно вже дізнались, що будинок належить лише йому, хоча про це вони знали до цього. Дочки в будинку були зареєстровані відразу, він їм не чинив перешкод у проживанні. Дійсно, ОСОБА_19 та ОСОБА_21 брали участь в приватизації квартири, яку продала ОСОБА_5 , тому він вважає, що саме до неї вони і мають ставити вимоги. В будинку ним було зроблено ремонт: заміна даху, підлоги, вікон, ванна кімната, каналізація, вода, двері, придбано меблі та інше. В той же час, відповідачі за період проживання в будинку нічого не зробили, бо ззовні нічого не змінилось, а всередину будинку його не пускають. У ОСОБА_22 є де жити, бо вона з чоловіком придбала будинок. Просив відмовити в задоволенні зустрічного позову повністю.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 адвокат Дубинський В.М. позов підтримав в повному обсязі та поросив його задоволити, виселивши відповідачів з належної ОСОБА_1 частини будинку та вселивши його у вказаний будинок. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити, оскільки він безпідставний та необґрунтований. Додатково пояснив, що ОСОБА_1 є батьком відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Перебуваючи в шлюбі з їхньою матір`ю ОСОБА_5 , ними було отримано квартиру, яку згодом приватизували на всіх членів родини. Бажаючи поліпшити житлові умови подружжя вирішило придбати частину житлового будинку. Вказана частина житлового будинку є приватною власністю його довірителя. За весь час проживання в будинку ОСОБА_1 підтримував його в належному стані. Відповідачами жодним доказом не підтверджено понесення витрат на утримання будинку. В 2017 році ОСОБА_1 уклав новий шлюб та з того часу проживає разом з дружиною. ОСОБА_1 не може проживати в своєму будинку, бо відповідачі заперечують проти спільного проживання з його теперішньою дружиною. Відповідачі чинять перешкоди у проживанні позивача, які полягають у тому, що вони не дають ключів від будинку та не дозволяють проживати в будинку його теперішній дружині. ОСОБА_1 має намір розпорядитись своєю власністю та продати належну йому частину будинку. Зауважував, що ОСОБА_5 було достеменно відомо, що одноосібним власником частини придбаного будинку став лише ОСОБА_1 . Вона, як представник своїх дітей до досягнення ними 18 років, за весь цей час не оспорювала та не визнавала недійсним даний договір купівлі-продажу частини будинку. Оскільки сам правочин не оспорюється, то він є законним, а без визнання правочину недійсним не можливо визнати право власності на частину будинку за ОСОБА_19 та ОСОБА_20 . На його думку, саме ОСОБА_5 , яка отримувала дозвіл на продаж часток квартири, які належали її дітям, має нести відповідальність за свої дії. Крім того, на його переконання, органом опіки та піклування надавалась згода за умови лише на реєстрацію неповнолітніх, тобто прописку, у даному будинку, а не на визнання за дітьми права власності на частину будинку. У даному випадку права дітей не були порушені, оскільки вони були забезпечені житлом. Просив відмовити у задоволенні зустрічного позову, оскільки він необґрунтований, а також у зв`язку з пропуском строку позовної давності, яку позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_23 та ОСОБА_24 не просили поновити.

07.02.2023 представник позивача за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 адвокат Дубінський В.М. надав відзив на зустрічний позов, в якому просив відмовити в його задоволенні повністю.

В судовому засіданні відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_2 просила відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 , та задоволити зустрічний позов, визнавши за нею право власності на 1/3 частину частини будинку. Додатково пояснила, що вона є дочкою позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_5 . В 2001 році вона навчалась у 7 класі. На той час вони сім`єю проживали в однокімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_3 . В цій квартирі вони почали проживати коли їй було 5-6 років, батьки отримали її на сім`ю від роботи. В той період батько часто був на заробітках. Пізніше батьки вирішили купити будинок. На той час в них ще був автомобіль «Жигулі». Будинок було придбано за кошти, отримані від продажу квартири та автомобіля. Будинок батьки шукали разом. Але через довге оформлення документів на будинок та тривале очікування дозволу на продаж квартири від Органу опіки, договір купівлі-продажу довго не укладався. Всі документи робила мати, але вона переконана в тому, що батько достеменно знав, що вони з сестрою були співвласниками квартири і що орган опіки та піклування надав дозвіл на продаж їхніх часток за умови оформлення на них права власності на частину будинку, що купувався. Батьки їм з сестрою постійно говорили, що вони співвласники будинку. В будинок вони переїхали восени 2001 року і їх з сестрою там відразу зареєстрували. Вона не знала яке саме рішення давав Орган опіки та піклування та не бачила договору купівлі-продажу частини будинку до моменту подачі батьком даного позову. Вона не знала, що право власності на будинок оформлено лише на батька, бо сам договір батько забрав коли розходився з матір`ю. В будинку залишились лише технічний паспорт на будинок та будинкова книга. Після отримання позову батька, вони з сестрою звернулись до адвоката, який їм пояснив, що права власності на будинок вони не мають та порадив отримати архівну копію довідки, яка надавалась Органом опіки та піклування для продажу квартири. Їхня мати наполягає на тому, що до договору купівлі-продажу будинку додатком давалась довідка, в якій вказувалось, що вони з сестрою є співвласниками будинку. Після розірвання шлюбу між батьками, мати переїхала в квартиру, а батько залишився з ними, оскільки на той час він пиячив і мати боялась, що буде втрачено нерухомість. Оскільки вони ще були дітьми і були зареєстровані в будинку, тому і прийняли таке рішення. Батько часто їздив на заробітки в росію, а коли повертався, то постійно проживав в будинку разом з своєю на той час коханою жінкою. Їм перешкод ніхто не чинив. З теперішньою дружиною батько оформив стосунки десь в 2017 році. Коли вона в нього з`явилась, то він із заробіток їхав до неї, а не до них з сестрою. Свої речі, батько сам забрав, бо перебрався жити до нової дружини. Між ними були нормальні стосунки, які з часом зіпсувались батько припинив з нею спілкуватись, не відповідає на її дзвінки, сам не телефонує, з її дітьми теж не спілкується. Щодо заміни замків пояснила, що на калітці замок було змінено з відома та згоди батька, оскільки він зламався. На вхідних дверях замки дуже часто ламались, тому їх замінювали, а оскільки батько з ними не спілкується, то вони не могли йому дати ключі. Коли вони були дітьми, то комунальні послуги сплачував батько та робив в хаті ремонт, а потім комунальні послуги сплачувались нею та ОСОБА_20 . Також, вона і сестра купували меблі, робили ремонт в будинку, зокрема в літній кухні, проте квитанцій до зустрічного позову не долучили. Відносно подій осені 2021 року вказала, що якось (точної дати не пам`ятає) батько їм з сестрою зателефонував і сказав вибиратись з будинку, бо він його хоче продати. Вони це не сприйняли всерйоз. Минув якийсь час, і батько без попередження приїхав до них вже з поліцією та вимагав віддати договір купівлі-продажу будинку, інших документів чи ключів від будинку він не просив. Вона повідомила, що договору в них немає, бо він його сам забрав. Вимоги про вселення чи намагання вселитись або ж зайти в будинок у батька не було. Він нічого не казав, що йому не дають жити в будинку. Крім того зауважила, що вони не знали про реєстрацію батька за іншим місцем проживання, оскільки і досі сплачують за нього комунальні послуги і в будинковій книзі він значиться, як зареєстрований. Також вказала, що в неї іншого житла немає, її чоловік зареєстрований в будинку своєї матері, її двоє малолітніх дітей зареєстровані разом з нею. Оскільки жодних перешкод для проживання батька вона не чинить та не виселяла його, тому позовні вимоги не визнає. На уточнююче питання адвоката Дубінського В.М. зазначила, що вона не заперечує щоб батько проживав в будинку з своєю дружиною, але проти щоб жили її діти та онуки. Щодо свого зустрічного позову пояснила, що її мати ОСОБА_5 зазначена відповідачем, оскільки вони разом з батьком ОСОБА_1 , продали належні їм з сестрою частки квартири, проте, в порушення законів, не зареєстрували за ними права власності на частки у придбаному будинку. Оскільки мати не претендує на будинок, то, як їм пояснили адвокати, потрібно ставити вимогу про визнання права власності на 1/3 частину будинку за кожним. Сам договір купівлі-продажу будинку вона не оскаржувала. Зауважувала, що в липні 2021 року вона дізналась про намір батька продати будинок. А про те, що за нею не було зареєстровано право власності на частку будинку вона та сестра дізнались з позовної заяви, яка є предметом розгляду у даній справі.

Відповідачка за первісним позовом та позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_1 , заявлений нею зустрічний позов підтримала повністю. Додатково пояснила, що вона є дочкою позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_5 . В 2001 році вона була малолітньою, їй було 10 років. На той час вони сім`єю проживали в однокімнатній квартирі за адресою АДРЕСА_3 , яка була приватизована на них усіх. Потім батьки продали квартиру і купили пів будинку по АДРЕСА_1 , куди їхня сім`я переїхала проживати. Це її єдине місце проживання, з якого вона нікуди не виїжджала, іншого нерухомого майна в неї нема. Батьки їм з сестрою завжди говорили, що кожній з них належить частина даного будинку, навіть, показували якийсь документ, але вона була дитиною і не розуміла всього. Саме з позову вона з сестрою дізналась, що не є співвласниками будинку. До того, як батько звернувся до суду, він до них зателефонував і повідомив про свій намір продати будинок, тоді вони звернулись до адвоката, який порадив знайти дозвіл опіки, який видавався при продажі квартири. Вони його отримали і зрозуміли, що мають бути співвласниками будинку, бо дозвіл видавався на продаж квартири саме за умови, що на них буде зареєстровано право власності на частину будинку. Після того, батько більше не телефонував і це питання не виникало. А потім вони отримали позов, з якого і дізнались, що не є власниками. Зауважила, що витягу про право власності на будинок у них ніколи не було і вони з сестрою його не бачили. Батько лише говорить про намір продати будинок, а не про вселення до нього. Позовні вимоги батька вона визнає частково, оскільки не має заперечень проти його проживання в будинку, проте жодних перешкод у користуванні будинком вона йому не чинить. Він сам добровільно виїхав і забрав всі свої речі. Ключі від калітки у батька є, бо він сам привозив з москви замок та встановлював його. Від будинку в нього ключів не має, бо вони його змінили, а оскільки батько з ними не спілкувався, то вони не мали змоги йому їх віддати. Сам батько ніколи не просив ключів та не намагався вселитись в будинок. Коли ОСОБА_1 приходив до них з поліцією, про те вона вийшла вже в самому кінці бесіди, з ним розмовляла ОСОБА_19 . Того дня батько вимагав віддати будинкову книгу та технічний паспорт на будинок, інших вимог він не висловлював. Вони пояснили, що оскільки вони проживають в будинку, то саме їм потрібна будинкова книга. Також вказала, що в будинку є три кімнати, житлова площа становить приблизно 31,2 кв.м. На даний час в будинку проживає вона з чоловіком та двома малолітніми дітьми, а також її сестра ОСОБА_19 з чоловіком та двома дітьми. Якщо батько захоче вселитись, то хоч і буде тісно, але якось вони помістяться.

В судовому засіданні представник відповідачів за первісним позовом та позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвокат Соколишина Л.Б. заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_1 та наполягала на задоволенні зустрічного позову вказуючи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 отримали квартиру більшої площі, за адресою АДРЕСА_3 саме завдяки наявності двох малолітніх дітей, одна з яких мала сильне алергічне захворювання. Отримана квартира була приватизована на всіх членів сім`ї і кожному належала її частина. Діти були повноправними співвласниками квартири і в їхніх свідоцтвах про народження є відмітка про використання права на приватизацію житла. У зв`язку з цим, коли сім`я вирішила продати квартиру і купити частину будинку, на вимогу законодавства України, батьки мали отримати дозвіл опіки та піклування на продаж часток своїх малолітніх дітей, який було надано лише за умови реєстрації малолітніх співвласниками будинку. При цьому, у рішенні було зазначено конкретну адресу будинку, на який за дітьми повинно було бути оформлено право власності. Це не квартира, в якій наразі проживає ОСОБА_5 , а саме частина будинку про АДРЕСА_1 . Проте, обоє батьків проігнорували таку умову та грубо порушили права своїх дітей і право власності на придбаний будинок зареєстрували лише за батьком ОСОБА_1 . Своїми протиправними діями обоє батьків позбавили своїх дітей, ОСОБА_19 та ОСОБА_25 , власності на нерухоме майно. Дійсно, дітей зареєстрували у даному будинку, але це не є тотожним з правом власності. З часу придбання частини будинку, ОСОБА_23 та ОСОБА_24 там проживали постійно, будували свої сім`ї, народжували дітей. З обома батьками в них були нормальні стосунки, ніхто нікого не виганяв та не виселяв. Про порушення свого права ОСОБА_23 та ОСОБА_24 дізнались лише з позову ОСОБА_1 , який є предметом розгляду у даній справі. Вказувала, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню повністю. Так, вимога про вселення не підлягає до задоволення, оскільки жодних доказів на порушення права ОСОБА_1 як власника майна не надано, відповідачі за первісним позовом вказали, що не чинять йому перешкод у користуванні будинком та не заперечують проти його вселення разом з дружиною. Позивач добровільно, понад сім років, залишив будинок та не намагався вселитись. На даний час, ОСОБА_1 вказує про намір продати будинок, а не про намір там жити. Не підлягає до задоволення і вимога про виселення, оскільки права, на той час, дітей було порушено, вони є рівноправними співвласниками будинку, тому не можуть бути виселені. Крім того, ОСОБА_19 та ОСОБА_21 зареєстровані в даному будинку за згодою батька, який наразі є одноосібним власником, постійно в ньому проживають, не мають іншого житла. Вони не порушували правил співжиття. Щодо зустрічного позову, то просила суд застосувати ст. 5 ЦПК України, оскільки чинне законодавство не містить норми, яка б могла відновити порушене право ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , та визнати за ними право власності на 1/3 частку частини будинку про АДРЕСА_1 . Відносно посилання адвоката Дубинського В.М. на пропуск її довірительками строку позовної давності, вказала, що про порушення свого права вони дізнались лише отримавши позов про виселення в 2022 році, а оскільки позовна давність становить три роки, то її строки не було пропущено.

В судовому засіданні відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 щодо його виселення, оскільки він вселився в будинок в 2013 році як чоловік ОСОБА_23 . На той час, ОСОБА_1 ще жив з дочками, коли був в Черкасах, а не на заробітках. Жодних заперечень щодо його проживання ОСОБА_1 не мав, вони разом обгорювали як поліпшити умови проживання в будинку. Відносини з тестем в нього нормальні, він навіть взяв його до себе в москву на підробіток в 2015 році. В будинку ОСОБА_1 припинив проживати, коли одружився. Він зібрав свої речі та добровільно виїхав. Вони не знали, що він знявся з реєстрації в будинку, оскільки на нього досі нараховують комунальні платежі. Він не має у власності нерухомого майна, зареєстрований в будинку своєї матері в м. Шпола, проте умов проживання для дітей в будинку там немає. Крім того, діти в Черкасах ходили в садочок, зараз ходять до школи, а у них з дружиною тут працюють. Він з дружиною не чинив жодних перешкод для вселення та проживання ОСОБА_1 в будинку, а ключі від замка не могли віддати, бо він з ними не спілкується та не приїжджав до них. Оскільки вони ОСОБА_1 не виганяли з будинку, не чинять йому ніяких перешкод в користуванні будинком, то він не проти його вселення. Також вказав на те, що особисто намагався домовитись з позивачем та вирішити спір мирно, але ОСОБА_1 категорично заявив, що він єдиний власник будинку і хоче його продати.

В судовому засіданні відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_5 вимоги за зустрічним позовом просила задоволити, оскільки нею та ОСОБА_1 , як батьками своїх дітей, дійсно було порушено їхні майнові права. Додатково пояснила, що вони з ОСОБА_1 одружились в 1989 році, відразу після повернення чоловіка з армії. Чоловік потрапив в жахливу аварію та майже не ходив, потім довго ходив з тростиною. Вона влаштувалась на роботу в Черкасах, отримала кімнату в гуртожитку та забрала його до себе, потім допомогла влаштуватись чоловікові на роботу на цей же завод. У них народились доньки ОСОБА_19 та ОСОБА_21 . Оскільки у ОСОБА_19 була сильна алергія, то від заводу їм дали на сім`ю малосімейку за адресою АДРЕСА_3 , яку вони приватизували на всіх членів сім`ї. В подальшому вони вирішили поліпшити житлові умови та купити будинок по АДРЕСА_1 . Вона з чоловіком звернулись в орган опіки та піклування для отримання дозволу на продаж часток квартири, які належали їхнім дітям. ОСОБА_1 було достеменно відомо про рішення ради, що діти мали бути співвласниками будинку, який вони купували. Оскільки на будинок не були готові документи, то вони спочатку продали квартиру, а через кілька тижнів придбали будинок. Вона була присутня у нотаріуса, коли укладався договір купівлі-продажу частини будинку, і ознайомлювалась із змістом даного договору, до якого додатком йшов аркуш, на якому співвласниками було зазначену всю їхню сім`ю, а не лише ОСОБА_1 . Саме тому вона не надала значення, що в договорі ОСОБА_1 записаний як єдиний покупець. До того ж нотаріус сказала, що для спрощення процедури краще вказати власником лише одного. Обидва договори вони укладали в одного нотаріуса, тому при купівлі будинку нотаріус була обізнаною щодо наявності дозволу органу опіки та піклування на продаж часток квартири, який було їй надано під час продажу квартири. Коли вони з чоловіком розлучались, то самі розділили майно. Вона вибрала квартиру, а будинок залишився ОСОБА_1 з дочками. Квартиру, в якій вона проживає, було придбано в шлюбі з ОСОБА_1 . Її вони придбали після першого весілля дочки ОСОБА_19 , для їхньої родини, але сімейне життя в неї не склалось, тому квартира залишилась оформленою на неї. Вона весь час вважала, що дочки є співвласниками придбаного ними будинку. Своєї вини вона не заперечує.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Черкаської міської ради за довіреністю Барабанщикова О.А. при вирішенні позову та зустрічного позову просила врахувати інтереси малолітніх дітей та ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства. Орган опіки та піклування приймає участь в даній справі з метою захисту прав малолітніх дітей ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , і ОСОБА_24 , відносно яких заявлено вимогу про виселення, що вплине на житлові права та інтереси їхніх дітей. Додатково зазначила, що орган опіки та піклування було утворено в 1995 році, а десь з 1999 року почалось розроблення документації, механізми були недосконалими, інколи траплялись неточності та неоднозначності у формулюваннях. Але в довідці та рішенні виконкому, які містяться в матеріалах даної справи, чітко вказано, що надається дозвіл на продаж належних малолітнім часток за умови реєстрації їх співвласниками частини будинку по АДРЕСА_1 . Обоє батьків були обізнаними щодо даного застереження, а не лише матір. Батько також давав свої пояснення, які розглядались на засіданні. У даному випадку батьками було грубо порушено майнові права своїх малолітніх, на той час, дітей. Вони розпорядились їхнім майном та залишили їх без житла. Жодна реєстрація не замінить майнового права. Орган опіки та піклування не контролював та не контролює чи було продано майно. Опіка надає дозвіл на продаж часток неповнолітніх, а чи використають його батьки чи піклувальники дітей, органу невідомо. Єдине як вони можуть контролювати це просити батьків чи піклувальників приносити нотаріально посвідченні договори, які зберігаються в справах. Вона не може надати пояснення, як цей механізм діяв в 2001 році, оскільки в той час працювала в органі опіки та піклування Соснівського району, а дозвіл надавався органом опіки та піклування Придніпровського району. Зараз цей механізм більш досконалий і в таких випадках одночасно нотаріусом посвідчується два договори, що дозволяє захистити права неповнолітніх власників майна. Але однозначно, коли орган опіки та піклування виявляє факти порушення прав малолітніх, органом направляється звернення до прокуратури щодо даного факту та ініціюється звернення до суду з відповідним позовом. Також, наголошувала на тому, що в даному випадку обоє батьків мають нести відповідальність, оскільки ними було порушено права їхніх дітей. Зауважила, що дочки в будинку були зареєстровані їхніми батьками, а своїх дітей вони реєстрували за місцем своєї реєстрації і згоди власника не потрібно, оскільки малолітні реєструються за місцем реєстрації батьків без згоди на це власника.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Згідно зі статтею ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК).

Згідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, - обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

В свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Обставини встановлені судом.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_28 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.02.2013 (справа №2314/9556/12), що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища.

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується Свідоцтвом про народження (серія НОМЕР_1 ), а також ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується Свідоцтвом про народження (серія НОМЕР_2 ).

Згідно висновку опікунської ради про дозвіл на продаж частин приватної квартири, які належать неповнолітнім ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , - було розглянуто заяву ОСОБА_10 з проханням дозволити продаж частин приватизованої квартири, які належать її неповнолітнім дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_13 та, враховуючи інтереси неповнолітніх, опікунська рада прийшла до висновку просити виконком районної ради дати дозвіл ОСОБА_10 на продаж частин приватизованої квартири, які належать її неповнолітнім дітям по АДРЕСА_3 . При цьому, опікунською радою було встановлено, що батько неповнолітніх дає згоду на продаж; сім`я купує приватний будинок більшої житлової площі по АДРЕСА_4 ; права та інтереси неповнолітніх не порушуються.

Рішенням Виконавчого комітету Придніпровської районної ради м. Черкаси від 10.12.2001 №736 «Про дозвіл на продаж частин приватизованої квартири, які належать неповнолітнім ОСОБА_2 , ОСОБА_11 » надано згоду ОСОБА_10 на продаж частин приватизованої квартири по АДРЕСА_3 , які належать її неповнолітнім дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_13 , у зв`язку з купівлею приватного будинку більшої житлової площі про АДРЕСА_4 , за умови реєстрації неповнолітніх співвласниками.

24.12.2001 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я. посвідчено Договір купівлі-продажу частини будинку, укладений між ОСОБА_30 та ОСОБА_1 , який зареєстровано в реєстрі за №9570. Відповідно до умов даного договору, ОСОБА_1 придбав частину житлового будинку, з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 591,0 кв.м.

Факт реєстрації за ОСОБА_1 права власності на частину житлового будинку в АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 591,0 кв.м., підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.10.2022 №311765878 та від 27.09.2023 №348196146, а також технічним паспортом на домоволодіння.

На запит суду Черкаським обласним державним нотаріальним архівом було надано копії Договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2001, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я., зареєстрованого у реєстрі за №9397, та Договір купівлі-продажу частини будинку від 24.12.2001, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я., зареєстрованого у реєстрі за №9570, з документами на підставі яких було укладено вказані договори.

Так, 11.12.2001 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я. було посвідчено Договір купівлі-продажу квартири від 11.12.2001, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , що діяла за себе та як законний представник своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , 1989 року народження, та ОСОБА_31 , 1991 року народження, та ОСОБА_32 , відповідно до умов якого остання купила однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_3 , власниками якої в рівних частках були ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 та ОСОБА_11 .

Документами, на підставі яких було посвідчено вказаний договір, є:

-свідоцтво про право власності на житло№ НОМЕР_3 , видане 18.10.2001 Придніпровським райвиконкомом м. Черкаси, відповідно до якого квартира за адресою АДРЕСА_3 , на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_10 та членам її сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_13 ;

-довідка-характеристика №4977к, видана 19.10.2001 ДКП «ЧОО БТІ УЖКГ Черкаської обласної державної адміністрації», відповідно до якої ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_13 на праві спільної часткової власності належить по частці квартири за адресою АДРЕСА_3 ;

-рішення Виконавчого комітету Придніпровської районної ради м. Черкаси від 10.12.2001 №736 «Про продаж частин приватизованої квартири, які належать неповнолітнім ОСОБА_2 та ОСОБА_11 », згідно якого ОСОБА_10 було надано згоду на продаж частин приватизованої квартири за адресою АДРЕСА_3 , які належать її неповнолітнім дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_13 , у зв`язку з купівлею приватного будинку більшої жилої площі по АДРЕСА_1 (назва після зміни ОСОБА_33 ), за умови реєстрації неповнолітніх співвласниками;

-довідка Черкаського міського нотаріального округу від 11.12.2001 №647840-204, згідно якої квартира за адресою АДРЕСА_3 , власниками якої є ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , під забороною не перебуває.

24.12.2001 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщук В.Я. було посвідчено Договір купівлі-продажу частини будинку, укладений між ОСОБА_30 та ОСОБА_1 , згідно умов якого останній купив частину житлового будинку, з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться в АДРЕСА_1 (назва після зміни ОСОБА_33 ), розташованого на земельній ділянці розміром 591,0 кв.м.

Документами, на підставі яких було посвідчено вказаний договір, є:

-рішення народного суду 2-ї дільниці м. Черкаси від 13.11.1959 (справа №2-585/1959), яким за ОСОБА_34 визнано право власності на частину недобудованого будинку та сараю, розташованих в АДРЕСА_1 ;

-свідоцтво про укладення шлюбу (Серія НОМЕР_4 ), яким було зареєстровано шлюб між ОСОБА_35 та ОСОБА_34 . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини було змінено на ОСОБА_36 ;

-довідка-характеристика №6608к, видана 05.12.2001 ДКП «ЧОО БТІ УЖКГ Черкаської обласної державної адміністрації», відповідно до якої ОСОБА_37 належить частка будинку за адресою АДРЕСА_1 . Власником іншої частки є ОСОБА_38 ;

-заява ОСОБА_39 від 21.12.2001 надана приватному нотаріусу Фіщук В.Я., якою останній повідомив що обізнаний про продаж ОСОБА_40 належної їй частки будинку за адресою АДРЕСА_1 , та відмову від привілеєвого права на придбання;

-довідка Черкаського міського нотаріального округу від 25.12.2001 №649920-204, згідно якої частина будинку за адресою АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_41 , під забороною не перебуває

12.09.2014 зареєстровано шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_42 , прізвище дружини змінено на ОСОБА_9 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища.

08.11.2019 зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_43 , прізвище дружини змінено на ОСОБА_44 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_5 .

Згідно оглянутого у судовому засіданні, паспорта громадянина України, серія НОМЕР_6 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , останній з 05.07.2021 зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 .

Крім того, з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 08.01.2008 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання.

Згідно копії свідоцтва про народження, ОСОБА_2 та ОСОБА_45 є батьками ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (свідоцтво серії НОМЕР_7 ). Також, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (свідоцтво серії НОМЕР_8 ).

Відповідно до Витягу з реєстру територіальних громад від 20.12.2022, ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 22.01.2013 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Також, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 27.11.2017, ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 27.11.2017 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Відомості щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_4 в матеріалах справи відсутні, проте в судовому засіданні було встановлено, що останній проживає з 2013 року без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , що не заперечувалось учасниками процесу.

Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.09.2023 №348180090, відсутні відомості щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 .

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , змінила прізвище на ОСОБА_46 у зв`язку з реєстрацією шлюбу із ОСОБА_47 (свідоцтво про шлюб, серія НОМЕР_9 ), та в подальшому, у зв`язку з реєстрацією шлюбу із ОСОБА_48 , - її прізвище змінено на ОСОБА_49 (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_10 ).

Відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру від 05.10.2020, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 26.05.2010 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно свідоцтва про народження (серія НОМЕР_11 ) ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , яка з 22.11.2017 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 . Факт реєстрації останньої підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання.

Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.09.2023 №348180424, відсутні відомості щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_3 .

На підтвердження позовних вимог, ОСОБА_1 надано довідку Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області від 15.11.2021 про результати розгляду повідомлення гр. ОСОБА_1 (ЄО №57979 від 22.10.2021), відповідно до якої: «22.10.2021 року до Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області надійшло повідомлення від гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , прож.: АДРЕСА_6 , щодо вчинення відносно останнього на його думку протиправних дій.

В подальшому було встановлено, що гр. ОСОБА_1 на даний час проживає в с. Худоліївка Черкаської області, проте у власності останнього знаходиться приватний будинок за адресою АДРЕСА_2 . В даному будинку зареєстровані та проживають доньки, а саме гр. ОСОБА_2 , 1989 р.н., та ОСОБА_11 , 1991 р.н., які відмовляються повертати гр. ОСОБА_1 документи на будинок, а саме: технічний паспорт, свідоцтво про право власності та домову книгу, оскільки гр. ОСОБА_1 вирішив прописатись за вищевказаною адресою. В зв`язку з чим, гр. ОСОБА_1 звернувся з даного приводу до працівників поліції…

На момент закінчення розгляду матеріалів справи було здійснено вихід за вище вказаною адресою, де двері будинку відчинила гр. ОСОБА_2 , яка в усній формі повідомила, що з даного приводу вони із сестрою будуть звертатися до суду з метою вирішення питання щодо визначення питання про право власності та користування буд. АДРЕСА_2 , а тому в даній ситуації вбачаються цивільно-правові відносини, які вирішуються у порядку приватного звернення до суду. ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до суду для вирішення даного питання згідно чинного законодавства.».

Крім того, з наданих сторонами в ході розгляду справи пояснень, які визнавались та не заперечувались учасниками процесу, судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були зареєстровані у спірному будинку з моменту його придбання, місця проживання не змінювали. В свою чергу, ОСОБА_1 добровільно зібрав свої речі, знявся з реєстрації в належній йому на праві власності частині будинку та переїхав проживати до своєї теперішньої дружини, де і зареєстрував своє місце проживання. З того часу, спілкування між сторонами було майже припинено, ОСОБА_1 не навідувався до належного йому будинку. Також, встановлено, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 , вселився у будинок зі згоди та відома його власника ОСОБА_1 , як член сім`ї дочки власника ОСОБА_23 .

Щодо вимог за первісним позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та про виселення.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першої статті 316 ЦК України встановлено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно із частиною першої статті 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно із частиною першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (звернутися з негаторним позовом).

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду для захисту свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Так, негаторний позов подається у випадках, коли власник має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.

Отже, предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом.

При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить частина будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , перешкоджають йому користуватись належним йому майном, оскільки заперечують щодо його проживання в належному йому будинку разом з його теперішньою дружиною.

На підтвердження своїх позовних вимог ним надано довідку про результати розгляду повідомлення ОСОБА_1 від 15.11.2021, видану начальником Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області, в якій зазначено, що заявник звернувся до правоохоронних органів, оскільки його дочки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не повертають йому правовстановлюючі документи на будинок, чим перешкоджають йому здійснити реєстрацію свого місця проживання у належній йому частці будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Разом з тим вказана довідка не містять доказової інформації, на підставі якої суд установлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення цієї справи, зокрема щодо вчинення перешкод позивачу у користуванні майном.

Жодних інших доказів на підтвердження того, що відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 чиняться ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житлом, матеріали справи не містять.

Крім того, в ході розгляду справи судом було встановлено, що в 2017 році позивач за первісним позовом, ОСОБА_1 , добровільно залишив належну йому на праві власності частину будинку за адресою АДРЕСА_1 , та переїхав на постійне місце проживання до своєї теперішньої дружини ОСОБА_7 Будинок він залишав за власною волею, без стороннього примусу. Після цього, ОСОБА_1 зрідка навідувався до будинку, не сплачував комунальних послуг та не вчиняв дій щодо утримання будинку. На його переконання, цими питаннями мали опікуватись його дочки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які там залишились проживати з своїми сім`ями. Він не просив ключів від вказаного будинку та не намагався до нього вселитись. Останній не звертався до правоохоронних органів з заявами щодо вчинення відповідачами дій, які порушують його права як власника майна та створення йому перешкод у користуванні майном. Його єдине звернення до правоохоронних органів було 22 жовтня 2021 року та стосувалось конфлікту з дочками щодо правовстановлюючих документів на частину належного йому будинку. Того дня, він не намагався вселитись до будинку чи потрапити в середину. Причини, з яких він не вселяється до належної йому частини будинку, є заперечення дочок, відповідачок по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , щодо проживання в будинку його теперішньої дружини. Крім того, ОСОБА_1 вказував, що не має наміру проживати у вказаному будинку, а бажає його продати.

В судовому засіданні, відповідачі за первісним позовом вказували, що вони ніколи не перешкоджали ОСОБА_1 у доступі до будинку, не виселяли його та не чинили жодних перешкод у розпорядженні ним своїм майном. При цьому зауважували, що позивач за первісним позовом з власної волі переїхав жити до теперішньої дружини. Жодних заперечень щодо його проживання з дружиною в будинку вони не мають. Також, ОСОБА_2 пояснила, що коли 22.10.2021 батько прийшов до будинку з працівниками поліції, то вимагав лише повернення правовстановлюючих документів на нього, а саме договір купівлі-продажу та технічний паспорт. Однак, вказаних документів у них ніколи не було, бо батько їх забрав з собою, що і було нею повідомлено працівникам поліції. Жодних претензій щодо вселення, надання ключів від будинку чи вчинення ними якихось перешкод у користуванні житлом, батько не заявляв.

Зазначені обставини визнавались та не заперечувались сторонами у судових засіданнях.

З огляду на вказане суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачами чиняться перешкоди йому у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, отже позовні вимоги за первісним позовом в цій частині є недоведеними, а тому не підлягають задоволенню.

Щодо вимог за первісним позовом про виселення.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Так, частиною другою статті 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником

За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їхні діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно ст. 157 ЖК України, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За змістом ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №569/4373/16-ц.

Крім того, у вказаній вище постанові Велика Палата Верховного Суду зазначала, що при вирішенні питання про виселення членів сім`ї власника житла, у тому числі й колишніх, необхідно оцінювати законність такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У справі, що розглядається, виселення відповідачів за первісним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло та недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу частини будинку, внаслідок яких, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 можуть втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченками разом з їхніми малолітніми дітьми.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 набули право користування спірним житлом згідно із законом, оскільки були вселені з відома та згоди власника майна, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї свого батька. В подальшому, з відома та згоди власника майна, як член сім`ї у вказаний будинок вселився ОСОБА_4 .

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для виселення відповідачів за первісним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_4 , оскільки вони на законних підставах, як члени сім`ї власника майна, набули право користування майном, правил мирного співіснування не допускають, утримують житло в належному стані, а тому вимога за первісним позовом про їх виселення не підлягає задоволенню.

Окремо суд вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_1 заявлено вимогу про його вселення та виселення відповідачів з будинку за адресою АДРЕСА_2 , в той час як він є власником частини будинку за адресою АДРЕСА_1 . Тобто, ОСОБА_1 заявлено вимоги щодо майна, яке не є його власністю.

Щодо вимог за зустрічним позовом про визнання права власності на частину житлового будинку.

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 78 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України, у редакції чинній станом на момент відчуження спірного майна) якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування.

Відповідно до пункту 4.2. Правил опіки та піклування затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 року за № 387/3680 (далі - Правила опіки та піклування) опікуни (піклувальники) мають право управляти майном підопічних на користь останніх.

Опікун не має права без дозволу органів опіки та піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладання, якщо вони виходять за межі побутових.

Такими угодами є договори, що вимагають нотаріального засвідчення та спеціальної реєстрації, про відмову від майнових прав, які належать підопічному, поділ майна, поділ, обмін та продаж житлової площі, а також видача письмових зобов`язань тощо (пункт 4.7. Правил опіки та піклування).

Згідно з пунктом 4.16. Правил опіки та піклування органи опіки та піклування зобов`язані, а особа, стосовно якої припинено опіку (піклування), має право вимагати від опікуна або піклувальника відшкодування майнових збитків, завданих їй недобросовісним або недбалим виконанням опікунських обов`язків.

Право батьків на управління майном малолітніх дітей належить їм у силу закону і може визначитися як різновид права управління чужим майном, зокрема батьки від свого імені здійснюють, реалізують суб`єктивне майнове право, що належить дитині. Тобто це здійснення батьками комплексу юридичних та фактичних дій, спрямованих на реалізацію майнових прав дитини щодо володіння, користування та розпорядження належним їй майном в її інтересах.

Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Судом встановлено, що відчуження відповідачами за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_5 квартири адресою АДРЕСА_3 , співвласниками якої були малодітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відбулося з наданням відповідного дозволу Виконавчого комітету Придніпровської районної ради м. Черкаси від 10.12.2001 №736 «Про продаж частин приватизованої квартири, які належать неповнолітнім ОСОБА_2 та ОСОБА_11 », тобто відповідно до вимог закону, за згодою органу опіки та піклування.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилалися на те, що порушення їх прав відбулося у 2001 році під час укладення договору купівлі-продажу частини будинку за адресою АДРЕСА_1 , оскільки відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не вказали їх співвласниками зазначеного будинку. Про порушення свого права вони дізнались з позову ОСОБА_1 про їх виселення, який було подано до суду14.10.2022.

Відповідно до частини першої статі 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини сьомої статті 177 СК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Неналежне виконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їй матеріальну шкоду та повернути доходи, одержані від управління її майном (частина дев`ята статті 177 СК України).

Узагальнюючи наведене, необхідно дійти висновку, що право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було порушено внаслідок невиконання батьками обов`язків щодо правомірного, добросовісного управління майном дітей, що є підставою для застосування до спірних правовідносин частини дев`ятої статті 177 СК України у сукупності з частиною першою статті 321 ЦК України, оскільки предмет спору стосується права власності дітей на житло.

Щодо ефективності обраного позивачами за зустрічним позовом способу захисту.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Статтею 18 СК України передбачені способи захисту сімейних прав та інтересів, зокрема пунктами 5 та 6 частини другої цієї норми передбачено, відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором.

Згідно з частиною першою статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом.

Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що невиконання батьками своїх обов`язків щодо управління майном дитини є підставою для покладення на них обов`язку відшкодувати завдану їм майнову шкоду, в тому числі у спосіб визнання за ними права власності на частку у придбаному батьками майні (відновлення їх права, яке існувало до його порушення), що відповідає способу захисту передбаченому частою сьомою статті 177 СК України, якій кореспондує частина дев`ята статті 177 СК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №570/3640/20.

За таких обставин, із врахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що позивачами за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обрано ефективний спосіб захисту та заявлено вимогу про визнання за кожною з них право власності на частину будинку.

В той же час, суд вважає за необхідне визнати за позивачами за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_50 право власності за кожною з них на частки частини житлового будинку, з відповідною часткою надвірних споруд, за адресою АДРЕСА_1 , що відповідатиме розміру належних їм часток (по частці кожній) у відчуженій їхніми батьками квартирі, а тому позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають до часткового задоволення.

Визнаючи право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд зауважує, що органом опіки та піклування надавався дозвіл на відчуження належних їм часток квартири за умови реєстрації, на той час малолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , співвласниками при укладення договору купівлі-продажу саме частини будинку за адресою АДРЕСА_1 . А тому, суд відхиляє доводи позивача за первісним позовом ОСОБА_1 та його адвоката Дубинського В.М., що жодних застережень при продажі належної сім`ї Павленків у складі чотирьох осіб квартири та купівлі спірного будинку не існувало.

Щодо позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (частина перша статті 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття (частина четверта стаття 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 251-255 ЦК України.

Аналіз наведених процесуальних норм дає підстави для висновку, що частина четверта статті 261 ЦК України підлягає застосуванню у тому разі, коли особа, будучи неповнолітньою знає про порушення своїх прав, однак у зв`язку із неповною цивільною дієздатністю не може реалізувати своє право на судовий захист. У випадку, коли неповнолітня особа дізналася про порушення своїх прав після досягнення повноліття, то перебіг позовної давності розпочинається з дня коли така особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В ході розгляду справи судом встановлено, що квартира адресою АДРЕСА_3 , співвласниками якої були малолітні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , квартири, була відчужена відповідачами за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_5 11 грудня 2001 року. Після придбання ОСОБА_1 24 грудня 2001 року частини будинку за адресою АДРЕСА_1 , позивачі за зустрічним позовом були в ньому зареєстровані та безперешкодно користувалися зазначеним житлом. За встановленими судом обставинами, позивачам за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стало відомо про невиконане відповідачами за зустрічним позовом зобов`язання щодо реєстрації за ними права власності у придбаній частині житлового будинку лише в жовтні 2022 року, після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про його вселення та їхнє виселення з будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та його адвокат Дубинський В.М. не навели переконливих аргументів та не надали відповідних доказів, на підтвердження обставин за яких позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дізналися чи могли дізнатися про порушення їх майнових прав до жовтня 2022 року (після досягнення ними повноліття), а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування позовної давності.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, - інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до п.2 ч. 2. ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, - розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, при зверненні до суду із зустрічним позовом позивачами, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , було сплачено кожною судовий збір в розмірі 2438,00 грн, що підтверджується квитанціями від 20.12.2022 (т. 1 а.с. 68, 69).

На підтвердження витрат на правову допомогу ОСОБА_2 надано договір про надання професійної правничої допомоги від 22.11.2023 та квитанцію від 22.11.2023 про сплату 10000 гривень за надання правової допомоги (т. 2 а.с. 5-6, 7).

На підтвердження витрат на правову допомогу ОСОБА_3 надано договір про надання професійної правничої допомоги від 22.11.2023 та квитанцію від 22.11.2023 про сплату 10000 гривень за надання правової допомоги (т. 2 а.с. 3-4, 7).

Враховуючи положення ст. 137 ЦПК України, суд приходить до висновку, що заявлений ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розмір правової допомоги є співмірним з розміром заявлених вимог та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 понесено кожною судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 2438,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн., всього на загальну суму 12438,00 грн.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково (визнано право власності на , а не 1/3 частину спірного будинку, що становить 75,76%), то до стягнення з відповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь кожного із позивачів за зустрічним позовом необхідно стягнути понесені судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 4711,00 грн. з кожного (що становить 75,76% від розміру заявлених вимог).

Оскільки у задоволенні первісного позову відмовлено, то відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, понесені ОСОБА_1 судові витрати не підлягають до стягнення.

При вирішенні спору судом враховувались висновки викладені, зокрема, у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 761/5115/17, Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №569/4373/16-ц, Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №570/3640/20.

Керуючись ст.ст. 41, 47, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 20, 316, 317, 319, 321, 328, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 78 КпШС України (в редакції чинній станом на 24.12.2021), ст.ст. 18, 177 Сімейного кодексу України, ст.ст. 64, 156, 157 Житлового кодексу України, ЗУ «Про охорону дитинства», ст.ст. 5, 12, 13, 81, 82, 89, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення та про вселення відмовити.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права власності на частину житлового будинку задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_12 ) право власності на частки частини житлового будинку, з відповідною часткою надвірних споруд, за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_13 ) право власності на частки частини житлового будинку, з відповідною часткою надвірних споруд, за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 , ідентифікаційний номер НОМЕР_14 , адреса реєстрації АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_12 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору та за надання правничої допомоги в сумі 4711 (чотири тисячі сімсот одинадцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 , ідентифікаційний номер НОМЕР_14 , адреса реєстрації АДРЕСА_5 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса реєстрації АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_13 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору та за надання правничої допомоги в сумі 4711 (чотири тисячі сімсот одинадцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 , ідентифікаційний номер НОМЕР_15 , адреса реєстрації АДРЕСА_7 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_12 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору та за надання правничої допомоги в сумі 4711 (чотири тисячі сімсот одинадцять) гривень.

Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 , ідентифікаційний номер НОМЕР_15 , адреса реєстрації АДРЕСА_7 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса реєстрації АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_13 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору та за надання правничої допомоги в сумі 4711 (чотири тисячі сімсот одинадцять) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 14.06.2024.

Суддя: М. М. Старікова