Провадження № 2/522/1810/24
15 травня 2024 року Приморський районний суд м. Одеси, у складі:
головуючого судді Свяченої Ю.Б.
при секретарі судового засідання Байчура А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,-
28.12.2023 рокуОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд стягнути з ОСОБА_2 суму боргу з урахуванням процентів, індексу інфляції та трьох процентів річних за весь час прострочення повернення боргу у розмірі 68 921,28 грн., яка складається з: суми боргу 37 619,0 грн., 21 % річних 16 557,5 грн., 3% річних 2 365,35 грн., інфляційних збитків 12 379,43 грн., а також просив стягнути суму сплаченого судового збору.
В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 23.02.2021 року між ним та відповідачем - ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого він надав у борг терміном до 23.02.2022 року відповідачу грошові кошти у розмірі 1 000,00 доларів США, що підтверджується договором та розпискою, написаною власноруч відповідачем.
Разом з тим, позивач стверджує, що відповідач - ОСОБА_2 у встановлений у договорі позики та розписці строк суму позики не повернув, у зв`язку з чим він декілька разів звертався до відповідача з вимогами про повернення боргу, проте відповідач не виконав зобов`язання щодо повернення грошей.
З урахуванням викладеного, оскільки в порушення умов укладеного договору позики відповідач ухиляється від виконання зобов`язань, борг у встановлений строк не повертає, ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідним позовом.
28 грудня 2023 року відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Приморського районного суду м. Одеси Свяченій Ю.Б.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.02.2024 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
У судовому засіданні 28.03.2024 року представник позивача підтримала позовні вимоги, викладені в позовній заяві. Інші учасники в судове засідання не з`явилися, про дату, місце і час судового засідання повідомлені належним чином. Сторонам направлялися судові повістки та розміщено оголошення на сайті суду. Судова повістка, направлена відповідачу повернулася до суду з відміткою поштового відділення: за закінченням терміну зберігання. Судовий розгляд перенесено на 15 травня 2024 року.
У судове засідання 15 травня 2024 року сторони не з`явилися. Від представника позивача до канцелярії суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю, в якій представник позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити.
ВідповідачОСОБА_2 про час та місце підготовчих та судових засідань повідомлявся належним чином шляхом надсилання судової ухвали та повісток на адресу, зазначену у позовній заяві та договорі, також повідомлявся через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, у судові засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.
Відповідачем відзив не поданий, поважності причин його не подачі відповідач суду не повідомив, тому відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Судом справа розглянута за відсутності сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів в заочному порядку відповідно до положень ст. 281 ЦПК України.
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.
Згідно до п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Тому, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд приходить наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 23 лютого 2021 року відповідач ОСОБА_2 отримав у позивача ОСОБА_1 в борг грошові кошти у розмірі 1 000 (одна тисяча) доларів США 00 центів, з виплатою процентів, які зобов`язався повернути до 23 лютого 2022 року.

Даний факт підтверджується копією договору позики №23022021 та розписки, які наявні в матеріалах справи.

У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору позики щодо повернення грошей та припиненням сплати процентів позивач звернувся до ОСОБА_2 з вимогою повернути грошові кошти.

У зв`язку з тим, що до теперішнього часу відповідач своє зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконав, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів повернення грошових коштів відповідачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, суду не надано.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що в порушення вищезазначених приписів закону та договору позики, відповідачем ОСОБА_2 не було повернуто у встановлений строк ОСОБА_1 позику, а саме: грошові кошти у розмірі 1 000,00 доларів США, що еквівалентно 37 619 грн. 00 коп. за офіційним валютним курсом Національного банку України станом на день звернення до суду з позовом, що є істотним порушенням умов договору, внаслідок якого друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 37 619 грн. 00 коп. підлягають задоволенню.

Крім того, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги про стягнення процентів за договором позики.

Так, відповідно до п.2.1. договору позики від 23.02.2021 року, позикодавець має право на отримання від позичальника процентів від суми позики у розмірі 21 процент річних, які нараховуються на суму позики.

Згідно п.5.1. договору позики, договір набирає чинності з моменту його укладення та діє до моменту виконання Сторонами у повному обсязі зобов`язань за даним Договором.

Відповідно до наявної у матеріалах справи розписки від 23.02.2021 року позичальник зобов`язується сплачувати проценти від суми позики у розмірі 21% річних, з поквартальною виплатою не пізніше 30 числа і до дня повернення позики включно.

Як встановлено у судовому засіданні, відповідачем було порушено зобов`язання по сплаті процентів - останню виплату процентів ОСОБА_2 здійснив за третій квартал 2021 року.

При зазначених обставинах суд приходить до висновку про обгрунтованість вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів за договором позики від 23.02.2021 року у розмірі 21 % річних у сумі 16 557,5 грн. 00 коп.

Щодо вимог, пов`язаних із простороченням виконання зобов`язання, суд зазначає.

За приписами ч.1, ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення 3% річних у сумі 2 365,35 грн. 00 коп, та інфляційних збитків у сумі 12 379,43 грн.

При вирішенні вимог позивача суд враховує роз`яснення Великої Палати Верховного Суду, які містяться у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові зазначила, що частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Із зазначеного випливає, що валюта платежу визначається на день фактичного виконання грошового зобов`язання, а відтак, конвертацію вказаної суми заборгованості в національну валюту належить провести на день здійснення платежу.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 141, 263-265, 268, 280-283 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики від 23.02.2021 року у розмірі 37 619,00 грн (тридцять сім тисяч шістсот дев`ятнадцять) грн. 00 коп., проценти у розмірі 21 % річних у сумі 16 557,5 грн. (шістнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят сім) грн., 50 коп., три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 2 365 (дві тисячі триста шістдесят п`ять) грн. 35 коп., інфляційні збитки у розмірі 12 379 (дванадцять тисяч триста сімдесят дев`ять) грн. 43 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду м. Одеси. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя Ю. Б. Свячена

15.05.24