ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4510/24 Справа № 185/5376/23 Суддя у 1-й інстанції - Врона А.О. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу представника Державного підприємства "Селидіввугілля" на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Селидіввугілля" в особі відокремленого підрозділу шахта 1-3 "Новогродівська" про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, індексації заробітної плати, вихідної допомоги та моральної шкоди, зобов`язання визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, видати наказ про звільнення, внести зміни до трудової книжки, визнання недійсним запису в трудовій книжці,-

В С Т А Н О В И В:

19 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування посилався на те, що він перебував у трудових відносинах з Державним підприємством "Селидіввугілля" в особі відокремленого підрозділу шахта 1-3 "Новогродівська" на посаді гірничого робітника очисного забою дільниці №7 з 05.09.2019 року. У зв`язку з невиплатою заробітної плати за травень- липень 2022 року був вимушений звільнитись за власним бажанням 01.08.2022 року.

07 вересня 2023 року відповідач перерахував на картковий рахунок позивача заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 79 542,50 грн.

Після прийняття рішення про звільнення позивач написав та подав керівництву заяву про звільнення з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, однак заява була повернута позивачу з усними поясненнями про неможливість звільнення на вказаній підставі, тому позивач написав заяву від 01 серпня 2022 року. Після отримання юридичної допомоги позивач направив роботодавцю заяву від 12.04.2023 року про зміну підстав звільнення, на що роботодавець відмовив.

Всі ці події призвели до моральних страждань позивача, оскільки він є єдиним годувальником в сім`ї з двома дітьми, неможливість забезпечувати сім`ю призвела до стресу, погіршення стану здоров`я, необхідності шукати нову роботу.

Просив зобов`язати відповідача змінити підставу звільнення позивача, внести відповідні зміни до трудової книжки позивача на підставі ч.3 ст.235 КЗпП України, стягнути вихідну допомогу при звільненні на підставі ст.44 КЗпП України, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст.116 КЗпП України, індексацію заробітної плати за період з роботи з 05.09.2019 року до 01.08.2022 року; стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства "Селидіввугілля" в особі відокремленого підрозділу шахта 1-3 "Новогродівська" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2022 року по 07.09.2023 року в розмірі 79 542,50 грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України, індексацію заробітної плати за період роботи з 05.09.2019 року до 01.08.2022 року в розмірі 6 615,69 грн з утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів.

Визнано незаконним та скасовано наказ №105к від 01.08.2022 року «Про звільнення ОСОБА_1 за ст.38 КЗпП України (власне бажання)».

Зобов`язано Державне підприємство "Селидіввугілля" в особі відокремленого підрозділу шахта 1-3 "Новогродівська" видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з 01.08.2022 року на підставі ч.3 статті 38 КЗпП України за власним бажання у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю (невиплата заробітної плати).

Стягнути з Державного підприємства "Селидіввугілля" на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 122 259,75 грн з утриманням з цієї суми податків та обов`язкових платежів, у відшкодування моральної шкоди 10 000 грн., витрати на професійну правничу допомогу - 25 000 грн. та судовий збір в розмірі 4331,38 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Державного підприємства "Селидіввугілля" просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання незаконним та скасування наказу,зобов`язання змінити підстави звільнення,стягненні вихідної допомоги,моральної та правничої допомоги та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає, що рішення суду не відповідає обставинам справи. Судом зроблено помилковий висновок про те, що позивач вимушений був звільнитися у зв`язку із невиплатою заробітної плати за травень-липень 2022 року. Встановлено, що заява від 01.08.2022 року про звільнення позивача за власним бажанням написана ним власноручно. Причина звільнення була зумовлена переїздом на нове місце проживання до м.Павлоград у зв`язку із загрозою для життя через бойові дії. Після подачі заяви позивач її не відкликав, що підтверджує його волевиявлення на звільнення за власним бажанням. Жодних доказів на підтвердження незаконного звільнення позивача з роботи матеріали справи не містять. Копія заяви про звільнення від 04.08.2022 року не містить інформації щодо предмету доказування та не доведено, що відповідач таку заяву отримував. Судом не враховано,що Закон щодо індексації заробітної плати на період військового стану призупинено.

Заборгованість по заробітній платі в сумі 79542,50 грн. перед позивачем виникла у зв`язку із обстрілом території підприємства та введенням воєнного стану.07.09.2023 року заборгованість була виплачена у повному обсязі. За затримку розрахунку було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку, підстав для виплати вихідної допомоги не має. Також не доведено спричинення моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін,як законне і обґрунтоване.

В судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розглялу справи повідомлені належним чином, про свідчить довідка про отримання документів в електронному суді та рекомендоване повідомлення про вручення повістки. Від ОСОБА_1 надійшла заява слухати справу у його відсутність (а.с.56,57)

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 згідно з наказом від 05.09.2019 року № 149к прийнятий ДП "Селидіввугілля" відокремлений підрозділ шахта 1-3 "Новогродівська" на посаду гірника підземним 3р. з повним робочим днем в шахті, що підтверджується копією трудової книжки позивача та копією наказу (а.с.14-15, 161).

01.08.2022 року ОСОБА_1 на ім`я директора власноручно написав заяву про звільнення його за власним бажанням 01.08.2022 року (а.с.162).

Наказом № 105к від 01.08.2022 року на підставі заяви ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України з 01.08.2022 р. (а.с. 163).

Відповідно до положень статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Згідно статті 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-IX у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власною ініціативою у строк, зазначений у його заяві

У постанові Верховного Суду України від 22.05.2013 року у справі № 6-34цс13 зазначено, що «за змістом статті 38 КЗпП працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП».

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №712/513/20, де вказано, що « роботодавець не має права розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися».

Як встановлено судом 01.08.2022 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про звільнення його за власним бажанням 01.08.2022 року. (а.с.162).

Наказом № 105к від 01.08.2022 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України з 01.08.2022 року на підставі його заяви.

Заява про звільнення за власним бажанням не містила причин звільнення, і зокрема невиплату заробітної плати,чи будь яку іншу причину.

В заяві позивач просив його звільнити за власним бажанням та зазначив дату, з якої він бажав звільнення - 01.08.2022 року. Саме з цієї дати і зазначених ним підстав його було звільнено з роботи.

В постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року викладено правову позицію про те, що роботодавець не вправі змінювати підставу розірвання трудового договору за відсутності на те волевиявлення працівника .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У разі подання заяви на звільнення на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України саме у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу, потрібно чітко про це вказати у заяві на звільнення, яка подається до роботодавця.

За встановлених обставин у відповідача не було законних підстав для розірвання трудового договору з інших підстав, аніж було зазначено позивачем в заяві про звільнення.

Роботодавець не має права розірвати трудовий договір з інших підстав, які працівником не зазначалися, а відтак відсутні підстави для зміни формулювання причин звільнення та внесення відповідних змін в наказ та трудову книжку.

Звертаючись до суду із позовною заявою 19.04.2023 року, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, моральну шкоду, а також витрати на професійну правничу допомогу та судовий збір. Питання щодо неправильного формулювання в наказі причин звільнення та зміни формулювання звільнення позивачем не ставилося і про такі обставини позивач не зазначав.

Вимоги щодо неправильного формулювання в наказі причин звільнення та про зміну формулювання звільнення на ч.3 ст.38 КЗпП України позивачем були пред`явлені до суду лише 01 червня 2023 року в позовній заяві про збільшення розміру позовних вимог (а.с.65-77 т.1). В обгрунтування вимог в цій частині позивач посилався на те, що при прийнятті ним рішення про звільнення з роботи у зв`язку із нерегулярною виплатою заробітної плати ним була складена та подана керівникові заява про звільнення з роботи на підставі ч.3ст.38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю в частині невиплати заробітної плати. Після отримання його заяви керівник повернув її з усним поясненням, що таку заяву у нього не приймуть та змусив його скласти та подати заяву про звільнення за ч.1ст.38 КЗпП України (за власною ініціативою), на підставі якої його звільнили. Ці обставини нічим не підтверджуються.

Лише 12 квітня 2023 року ним складена та направлена відповідачеві заява з проханням внести зміни в наказ №105к від 01.08.2022 року, замість звільнити за власним бажанням зазначити «у зв`язку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю (невиплата заробітної плати) та виплатити вихідну допомогу на підставі ст.44 КЗпП.

Посилання на те, що позивач спочатку звертався із заявою про звільнення за власним бажанням у зв`язку із невиплатою йому заробітної плати і таку заяву йому було повернуто та керівником змушено написати заяву про звільнення без зазначення причини не може бути прийнятим до уваги, оскільки нічим об`єктивно не підтверджується. Позивачем 16.01.2024 року було заявлено клопотання про долучення доказів та надано копію заяви ОСОБА_1 про звільнення з роботи на підставі ч.3ст.38 КЗпП України,а саме через несвоєчасну виплату заробітної плати та здійснити розрахунок в розмірі трьохмісячного середнього заробітку на підставі ст.44 КЗпП з 05.08.2022 року, датовану 04.08.2022 року. На підтвердження направлення такої заяви відповідачеві позивачем надано копію однієї сторінки конверта, опис вкладення (клопотання, заява, конверт) та поштові квитанції, де одержувачем зазначено відповідача. Проте надана позивачем копія заяви про його звільнення з роботи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України не є належним та допустимим доказом своєчасного направлення та отримання такої заяви відповідачем, оскільки згідно опису вкладення та поштових квитанцій таке відправлення було здійснене лише 16 січня 2024 року, а копія конверта взагалі не містить поштових штампів та дати відправлення чи отримання.

Наявність інших аналогічних заяв та їх направлення на адресу відповідача нічим не підтверджується.

Сам позивач зазначає, що останнім його робочим днем було 01.08.2022 року, після чого він поїхав до м.Павлоград з метою пошуку роботи. Коли він отримав пропозицію роботи та повернувся в м.Селідове та 04.08.2022 року склав заяву про звільнення за ч.3ст.38 КЗпП та направив на адресу відповідача. Переїзд позивача на нове місце проживання підтверджується договором оренди житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 від 05.08.2022 року строком на один рік,укладеним ОСОБА_1 ; довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 10.08.2022 року та наказом №160/10к від 17.08.2022 року про прийняття ОСОБА_1 на роботу в шахтоуправління «Дніпровське» «ДТЕК Павлоградвугілля» згідно запису в трудовій книжці (а.с.22,28-30 т.1). Направлення ж заяви від 04.08.2022 року на адресу відповідача нічим не підтверджується.

За таких обставин підстав для задоволення позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення та внесення відповідних записів в трудову книжку не має у зв`язку із їх недоведеністю.

Сама по собі наявність заборгованості з виплати заробітної плати не може слугувати підставою для звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України в обов`язковому порядку, оскільки про це працівник повинен зазначити у своїй заяві про звільнення з роботи.

Суд першої інстанції на зазначене не звернув уваги та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору

(стаття 38 цього Кодексу), працівникові виплачується вихідна допомога - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Оскільки виплата вихідної допомоги є похідною від причини звільнення, то відстутні підстави для задовлення і зазначених позовних вимог,так як позивача звільнено з роботи за ч.1 ст.38 КЗпП України, яка не передбачає виплату вихідної допомоги.

Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено,що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до змісту наведеної норми, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Судом першої інстанції встановлено, що при звільнені позивача 01.08.2022 року з ним не було проведено повного розрахунку. Заборгованість по заробітній платі за період з травня по вересень 2022 року склала 79542,50 грн.. Повний розрахунок з позивачем було проведено 07.09.2023 року.

За таких обставин суд першої інстанцїі дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачевінесвоєчасною виплатою належних йому грошових сум відповідачем спричинена моральна шкода, в результаті чого позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Доводи про те, що позивачем не доведено спричинення йому моральної шкоди,спростовуються встановленими обставинами.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За встановлених обставин судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга в частині позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування наказу №105к від 01.08.2022 року, зобов`язання Державного підприємства "Селидіввугілля" в особі відокремленого підрозділу шахта 1-3 "Новогродівська" видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з 01.08.2022 року на підставі ч.3 статті 38 КЗпП України за власним бажання у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, виплати вихідної допомоги підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Задовольняючи вимоги в частині витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000 грн., суд першої інстанції виходив із їх доведеності.

Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Пономаренко А.В. представляв інтереси ОСОБА_1 у суді першої інстанції, що підтверджується ордером на надання правової допомоги.

Згідно акту приймання-передачі виконаних робіт та надання послуг згідно договору про надання правничої допомоги від 02.03.2023 року, який складено 18 квітня 2023 року, адвокатом надано ОСОБА_1 послуги на загальну суму 15 000 грн. у вигляді: ознайомлення з наданими клієнтом документами,проведення попереднього аналізу документів,консультація клієнта щодо шляхів вирішення спору,направлення адвокатського запиту,сканкопії документів-вартістю 2000 грн.; підготовка і роздруківка позовної заяви про стягнення заборгованості із заробітної плати,середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.Складання клопотання про витребування доказів судом.Сканкопії документів для суду та відповідачеві.Складання заяви про звільнення,направлення цінного листа з описом вкладення,направлення поштою документів відповідачеві- 13000 грн.

Згідно акту приймання-передачі виконаних робіт та надання послуг згідно договору про надання правничої допомоги від 02.03.2023 року, який складено 08.09. 2023 року, адвокатом надано ОСОБА_1 послуги на загальну суму 10 000 грн. у вигляді: ознайомлення з наданими клієнтом додатковими документами,проведення попереднього аналізу документів, консультація клієнта щодо шляхів вирішення питання,складання уточненої позовної заяви про стягнення заборгованості із заробітної плати,середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди; складання заяви про збільшення розміру позовних вимог,складання клопотання про посвідчення довіреності на ведення справи,складання клопотання про відмову в частині позовних вимог,оплата судового збору,виготовлення сканкопії документів, направлення листа поштою відповідачеві -8000 грн.; роздруківка складених документів,уточненої позовної заяви,заяви про збільшення розміру позовних вимог, клопотання про посвідчення довіреності на ведення справи, клопотання про відмову в частині позовних вимог -2000 грн.

За розрахунковою квитанцією адвокат отримав кошти в сумі 15000 грн.та 10000 грн. від позивача .

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна позиція відображена в п.119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96, (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18.

Із актів приймання-передачі виконаних робіт та надання послуг згідно договору про надання правничої допомоги від 02.03.2023 року, який складено 08.09. 2023 року, адвокатом перелічено надані ним послуги.В зазначеному перелку двічі враховуються одні і ті ж послуги щодо клопотання про посвідчення довіреності на ведення справи та клопотання про відмову в частині позовних вимог. Так зазначені послуги враховані при визначенні вартості робіт в 8000 грн. та при визначені вартості робіт в 2000 грн., що не було враховано судом першої інстанції.

Тому виходячи із положень ч.3 ст. 141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності виконаних робіт та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що зазначені представником позивача витрати на правничу допомогу та стягнуті судом першої інстанції в розмірі 25 000 грн. є завищеними.

Зокрема суд звертає увагу, що справа виникла із трудових правовідносин та розглядалася в спрощеному порядку, не є складною, із сталою судовою практикою. Окрім цього, апеляційний суд зауважує, що правова позиція позивача, інтереси якого представляв адвокат Пономаренко А.В., була сталою та не зазнавала змін протягом розгляду справи, адвокат був обізнаний у справі з усіма деталями, що з неї випливають, тому підготовка уточненої позовної заяви становила собою дії, які не потребують об`єктивної та нагальної необхідності для адвоката вивчати додаткові джерела права та інші обставини, тому, підготовка та ведення даної справи в суді не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи.

Стягуючи витрати на правову допомогу в розмір 25000 грн, суд першої інстанції не навів в рішенні обґрунтування такого висновку.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції.

З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги в цій частині та зміни рішення суду першої інстанції в частині стягнутого розміру витрат на правову допомогу з 25000 грн. до 6000 грн..

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та часткового скасування рішення суду першої інстанції, то є підстави для зміни розподілу судових витрат.

Частиною 10 ст. 141 ЦПК України встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи те, що позовні вимоги задовлено частково (31%),як і вимоги апеляційної скарги, поданої відповідачем (69%), то сплачений сторонами судовий збір підлягає взаємозарахуванню в порядку ч.10.ст 141 ЦПК України,а тому рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, а тому його законність апеляційною інстанцією не перевірялася.

Керуючись ст. ст. 368, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Державного підприємства "Селидіввугілля" задовольнити частково .

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2024 року в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, зобов`язання видати наказ про звільнення, стягнення вихідної допомоги та стягнення судового збору скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства "Селидіввугілля" в особі відокремленого підрозділу шахта 1-3 "Новогродівська" про визнання незаконним та скасування наказу №105к від 01.08.2022 року про звільнення, зобов`язання Державного підприємства "Селидіввугілля" в особі відокремленого підрозділу шахта 1-3 "Новогродівська" видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з 01.08.2022 року на підставі ч.3 статті 38 КЗпП України за власним бажання у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, стягнення вихідної допомоги відмовити.

Змінити резолютивну частину рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2024 року в частині стягнення з Державного підприємства "Селидіввугілля" в особі відокремленого підрозділу шахта 1-3 "Новогродівська" на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу з « 25000 грн.» на «6000 грн.»

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: