Справа №760/2418/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Букіної О.М.,

при секретарі - Кавун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДІНЕРО» про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

В січні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДІНЕРО» про захист прав споживачів, в якому просить суд:

визнати недійсним Договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДІНЕРО».

Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДІНЕРО» про захист прав споживачів, позивач ОСОБА_1 посилається на наступне.

Так, між ОСОБА_1 та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДІНЕРО» було укладено договір, відповідно до якого позивачем було отримано позику, однак, ознайомившись з договором, він вважає його недійсним з наступних підстав:

ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДІНЕРО» було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, проте договір він не підписував;

позивачу перед укладенням договору не була надана інформація, передбачена ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування»;

ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДІНЕРО» не було повідомлено письмово позивачу всю необхідну інформацію щодо умов договору;

позивач був введений в оману при отриманні кредитних послуг;

відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті;

прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено шляхом зазначення у відповідному чек боксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що не відповідає положенням абзацу 3 ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Таким чином, договір про надання позики є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі;

в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Зокрема, працівниками ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДІНЕРО» не було надано позивачу розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з чим реально нарахований позивачу відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим, за зазначений працівниками фінансової установи у розрахунку платежів;

при укладенні договору відповідач застосував нечесну підприємницьку діяльність;

відповідачем було введено позивача в оману на рахунок істотних умов договору, а зокрема на рахунок непомірно великої відсоткової ставки за користування кредитом та позивачу не було зазначено нічого на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Позивачу було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків). Також при укладенні договору було порушено принцип рівності сторін, так як позивачу запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах.

При цьому, розмір нарахованих відсотків за кредитним договором, укладеним між позивачем та відповідачем, значно перевищує розмір заборгованості за кредитом.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить його вимоги задовольнити.

01.02.2021 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02.02.2021, відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДІНЕРО» про захист прав споживачів.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.04.2022, витребувано докази у відповідача.

Визначено відповідачу/ам/ строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України.

05.06.2024 через підсистему «Електронний суд» до суду від представника відповідача ТОВ «ФК «ДІНЕРО» надійшли письмові пояснення по справі, відповідно до яких представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти позову, представник ТОВ «ФК «ДІНЕРО» посилається на наступне.

Так, 16.03.2020 між ТОВ «ФК «ДІНЕРО» та ОСОБА_1 був укладений Договір кредитної лінії №AG3582720. Вказаний Договір позики №AG3582720 (номер у системі №L6543934) від 16.03.2020 був укладений в Інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача в електронній формі, що повністю відповідає нормам Закону України «Про електронну комерцію». Дата повернення грошових коштів, за вказаним договором визначена 15.04.2020 з можливістю відтермінування (продовження) дати повернення коштів. Розмір коштів, які були отримані позивачем по вказаному кредитному договору становить 4 200 грн.

Факт отримання вказаних грошових коштів не заперечується позивачем.

Щодо посилань позивача на відсутність інформування відповідачем про всю необхідну інформацію щодо умов договору представник зазначає, що такі твердження не відповідають дійсності, оскільки спростовуються доказами, наданими до відзиву, а саме: текст Загальних умов договору позики, текст Спеціальних умов договору позики, а також текст паспорту споживчого кредиту.

Наголошує, що інформаційно-технічна система відповідача налаштована таким чином, що неможливо підписати кредитний договір та, відповідно, отримати кредитні кошти, не пройшовши всю послідовність, яка включає в себе, в т.ч., ознайомлення з зазначеними документами, для повного інформування клієнта про продукт компанії, для можливості здійснення вільного вибору клієнтом заключати кредитний договір чи ні.

Вважає, що оспорюваний договір не має жодної ознаки щодо мотивів вважати його недійсним, оскільки позивачем було укладено договір в порядку, передбаченому чинним законодавством, а саме Законом України «Про електронну комерцію», ЦК України та іншими нормативно-правовоими актами, які регулюють укладання кредитних договорів.

Позивачем жодним чином не доведено того, що під час вчинення правочину (Договір позики №AG3582720 (номер у системі №L6543934) від 16.03.2020 ) сторонами або стороною було не додержано вимог, які встановлені ч.ч. 1, 3, 5, 6, ст. 203 ЦК України.

Також позивачем не доведено наявність одночасного існування тих критеріїв, які визначені у Постанові Верховного Суду, для визнання умов договору несправедливими, а отже позивачем не доведено порушення відповідачем вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Представник звертає увагу на те, що позивачем жодним чином не доведено ані дисбаланс договірних прав та обов`язків, ані вчинення відповідачем нечесної підприємницької діяльності по відношенню до позивача.

Всі твердження позивача з посиланням на те, що Договір було укладено внаслідок здійснення нечесної підприємницької діяльності та з порушенням чинного законодавства, не відповідають дійсності, оскільки позивач був належним чином ознайомлений з умовами Договору, Договір був укладений відповідно до чинного законодавства.

Позивач отримав кошти згідно умов оспорюваного договору, тобто відповідачем зі своєї сторони виконано зобов`язання. Факт отримання грошових коштів позивач не заперечує.

Натомість, зобов`язання за оспорюваним договором №AG3582720 (номер у системі №L6543934) від 16.03.2020 року у позивача станом на дату звернення до суду не виконано, оскільки наявна заборгованість за оспорюваним договором.

Будь-яких інших документів до суду не надходило, відповідь на відзив/письмові пояснення позивачем у встановлений строк не подавалось.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що 16.03.2020 між ТОВ «ФК «ДІНЕРО» та ОСОБА_1 був укладений Договір кредитної лінії №AG3582720.

Вказаний Договір позики №AG3582720 (номер у системі №L6543934) від 16.03.2020 був укладений в Інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача в електронній формі, що повністю відповідає нормам Закону України «Про електронну комерцію». Дата повернення грошових коштів, за вказаним договором визначена 15.04.2020 з можливістю відтермінування (продовження) дати повернення коштів. Розмір коштів, які були отримані позивачем по вказаному кредитному договору становить 4 200,00 грн.

Факт отримання вказаних грошових коштів не заперечується позивачем.

Вбачається, що у відповідності до положень Спеціальних умов для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії №AG3582720, сторони передбачили, що Орієнтовна загальна вартість кредиту становить 5 899 грн., а також те, що процентна ставка в день становить 1,35%. Також у Паспорті споживчого кредиту зазначено, що Загальні витрати за кредитом становлять 1 699 грн. ( 4 200 *1,35%*30 днів = 1 701 грн. з урахуванням положень 4.5.1. (зменшення будь-яких платежів) = 1 699 грн.), а Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом ( у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) становить 5 899 грн. ( 4 200 + 1 699 = 5 899).

Договір кредитної лінії №AG3582720 від 16.03.2020 року укладено в Інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача в електронній формі.

Вбачається, що відвідуючи сайт ТОВ «ФК «ДІНЕРО» з метою отримання грошей в кредит, клієнт має здійснити ряд послідовних дій: заповнити заяву для отримання кредиту; створити особистий кабінет; ознайомитись з наданою пропозицією щодо умов кредитування; прийняти або відхилити пропозицію. Приймаючи пропозицію клієнт натискає кнопку «Прийняти»; після прийняття пропозиції, клієнт вводить код підтвердження, який надсилається на вказаний клієнтом номер мобільного телефону, тим самим підписує заяву на отримання кредиту; після підписання заяви, кредитодавець оцінює платоспроможність клієнта; відбувається оцінка даних платіжної картки клієнта; після того як кредитодавець підтверджує надання кредитних коштів клієнту, формуються Спеціальні умови кредиту. Без проходження всіх вищеперерахованих етапів укладення електронного договору кредиту є неможливим.

Оспорюваний договір укладено (підписано) позивачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який було надіслано позивачу на його фінансовий номер та введено позивачем у інформаційно-телекомунікаційні системи відповідача (витяги з Інформаційно-телекомунікаційної системи відповідача додаються).

Окрім того, під час укладення оспорюваного договору позивачем пройдено процес верифікації на веб-сайті відповідача.

Вбачається, що для проведення верифікації позивачем було надано фото в режимі реального з паспортом громадянина України, фотокопія якого була надана відповідачем до справи, що є підтвердженням того, що позивач особисто підписав оспорюваний договір, протилежне позивачем не доведено.

Спірний договір укладений між сторонами в електронній формі, містить електронний підпис позивача та представника відповідача, тому має силу договору, який укладений в письмовій формі й підписаний сторонами, що відповідає положенням Закону "Про електронну комерцію".

Відповідно до ст.ст. 202, 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо:- його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами; - воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; - він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи зі змісту позовної заяви, позивач просить визнати недійсним Договір кредитної лінії №AG3582720 від 16.03.2020, укладений між сторонами з огляду на те, що:

- ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДІНЕРО» було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, проте договір він не підписував;

-позивачу перед укладенням договору не була надана інформація, передбачена ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування»;

-ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДІНЕРО» не було повідомлено письмово позивачу всю необхідну інформацію щодо умов договору;

-позивач був введений в оману при отриманні кредитних послуг;

-відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті;

-прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено шляхом зазначення у відповідному чек боксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що не відповідає положенням абзацу 3 ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Таким чином, договір про надання позики є таким, що не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі;

-в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Зокрема, працівниками ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДІНЕРО» не було надано позивачу розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з чим реально нарахований позивачу відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим, за зазначений працівниками фінансової установи у розрахунку платежів;

-при укладенні договору відповідач застосував нечесну підприємницьку діяльність;

-відповідачем було введено позивача в оману на рахунок істотних умов договору, а зокрема на рахунок непомірно великої відсоткової ставки за користування кредитом та позивачу не було зазначено нічого на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Позивачу було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків). Також при укладенні договору було порушено принцип рівності сторін, так як позивачу запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах.

При цьому, розмір нарахованих відсотків за кредитним договором, укладеним між позивачем та відповідачем, значно перевищує розмір заборгованості за кредитом.

Так, електронний правочин в розумінні Закону України «Про електронну комерцію» - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Порядок вчинення електронних правочинів регламентується Законом України Про електронну комерцію .

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру. Електронний договір визначений як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до положень ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який являє собою дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Вбачається, що оспорюваний Договір кредитної лінії №AG3582720 від 16.03.2020 укладено з відповідачем в електронній формі шляхом використання позичальником електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеного ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», що відповідає правилам ч. 1 ст. 205 ЦК України, згідно з якою правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Так, за наданими стороною відповідача до відзиву документами вбачається, що ОСОБА_1 успішно пройшов верифікацію на сайті ТОВ «ДІНЕРО» та підписав договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який було надіслано йому на фінансовий номер телефону: НОМЕР_1 та введено ним.

При цьому, слід зазначити, що неукладеність і недійсність договору тягнуть за собою різні правові наслідки, оскільки договір є неукладеним, то і не потребує визнанню недійсним. Однак, позивачем у позовній заяві зазначені обставини, що суперечать одна одній.

За ч. 3 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію» правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом.

За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

До того ж, слід зазначити, що за положеннями ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Так, згідно положень ст. 1046 цього Кодексу договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Після укладення оспорюваного договору на картковий рахунок позивача, який був вказаний ним на Порталі, а саме банківську картку № НОМЕР_2 , були перераховані грошові кошти у розмірі 4 200 грн., що підтверджується витягами з Інформаційної-телекомунікаційної системи відповідача. Зазначені обставини жодним чином позивачем спростовані не були.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що між ТОВ «ДІНЕРО» та ОСОБА_1 16.03.2020 був укладений в електронній формі Договір кредитної лінії №AG3582720.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Судом встановлено, що між сторонами укладений кредитний договір, підписаний сторонами, кредитні кошти отримані позичальником.

В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вбачається, що в кредитному договорі, підписаному позивачем, прямо зазначено, що лише тоді, коли позичальник прочитав, оцінив та прийняв Умови користування Порталом, Політику конфіденційності, Паспорт споживчого кредиту, Загальні умови Договору кредитної лінії та Пропозиції Кредитора щодо Спеціальних умов для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії, що були надані Позичальнику через особистий кабінет на Порталі.

Крім цього, суд також звертає увагу, що невід`ємною частиною договору є Спеціальні умови для короткострокового кредиту Договору.

Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил.

Зі змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування.

Позичальник ОСОБА_1 погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить його заявка до ТОВ «ФК «ДІНЕРО» та підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги», електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки.

Частина 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

У позові ОСОБА_1 вказує, що оспорюваний договір не містив ціни та сукупної вартості кредиту, вартості додаткових та супутніх послуг та розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом.

Проте, такі твердження позивача спростовуються матеріалами справи, оскільки Спеціальні умови для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії №AG3582720 від 16.03.2020 містять інформацію про: потенційний ліміт кредитної лінії; надану суму кредиту; орієнтовну загальну вартість кредиту; орієнтовну реальну річну процентну ставку; кінцеву дату погашення заборгованості; штрафи.

Крім того, перед підписанням договору кредитної лінії та Спеціальних умов, позивачу було надано Паспорт споживчого кредиту який, окрім вищезазначених даних, містив інформацію про: основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача; інформацію щодо орієнтовної реальної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, що включало в себе інформацію про платежі та додаткові супутні послуги третіх осіб; порядок повернення кредиту; додаткову інформацію щодо штрафу та пені: інформацію щодо прав споживача, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, позивач був обізнаний з усіма умовами надання та користування споживчим кредитом відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування» та Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу:

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

У випадку, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, тобто з дефектом волі правочини були вчинені: під впливом помилки (ст. 229 ЦК); під впливом обману (ст. 230 ЦК); під впливом насильства (ст. 231 ЦК); під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК); внаслідок зловмисної домовленості представника з другою стороною (ст. 232 ЦК), такі правочини визнаються недійсними.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести такі обставини.

Однак вбачається, що сторона позивача не обґрунтовує, з яких підстав, встановлених законом, договір підлягає визнанню недійсним, а вказує на те, що таких договір позивачем взагалі не підписувався, що не знайшло свого підтвердження при розгляді справи та було спростовано.

Щодо юридичної сили договору, укладеного в електронній формі, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу також не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

У ст.ст. 205, 207, 639 ЦК України та ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюються за правовими наслідками договори, укладені в електронній формі, до таких, що укладені в письмовій формі. Разом з цим, ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію» декларується принцип однаковості юридичної сили електронних правочинів та правочинів, укладених в іншій формі, передбаченій законодавством.

Таким чином, електронні договори за юридичною силою прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі, та з них можуть виникати аналогічні права та обов`язки.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, провадження № 61-7203 св 20, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, провадження № 61-8449св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Статтею 230 ЦК України закріплено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов спірного кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи позивача про введення його в оману при укладенні договору та нечесну підприємницьку практику відповідача ґрунтуються виключно на його поясненнях і спростовуються змістом спірного договору, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 230 ЦК України та ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання спірного договору недійсним.

Частина 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «ФК «ДІНЕРО» перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що перед укладенням договору він не був ознайомлений з усією інформацією про умови кредитування, як того вимагає ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки, звернувшись до ТОВ «ФК «ДІНЕРО» із заявкою на отримання кредиту та, підписавши договір, позивач засвідчив той факт, що він обізнаний з правилами, які включають в себе і умови кредитування.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши надані документи, враховуючи норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів недійсності укладеного між сторонами договору матеріали справи не містять.

Вимога позивача про визнання дій відповідача нечесною підприємницькою практикою також не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Так, позивач вважає, що при укладенні кредитного договору відповідач вніс в нього умови, які прямо суперечать законодавству України, порушують права позивача як позичальника з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів». Проте, які саме умови, на думку позивача, суперечать вимогам законодавства, в змісті позову не зазначено.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Разом з тим, при розгляді справи було встановлено, що оспорюваний договір укладений в електронній формі, що не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншого законодавства, зі змісту якого вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, а саме зазначено: суму позики, строк надання коштів, порядок повернення позики, нарахування та сплата процентів, підстави та розмір відповідальності за порушення умов договору позики, а також інші договірні умови.

При цьому, позивач погодився на укладення договору саме з такими умовами, про що свідчить підписання ним вказаного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, на момент укладення договору не заявив додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому прийняв надані відповідачем кредитні кошти. Без здійснення необхідних дій, визначених Законом України «Про електронну комерцію», оспорюваний договір між сторонами не був би укладеним.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивач при обґрунтуванні своїх вимог посилається на постанови Верховного Суду України (постанова від 12.10.2016 року по справі № 916/16/16 та постанова від 08.06.2016 року по справі № 6-1103цс16), які є нерелевантними в рамках розгляду даної справи, оскільки вони жодним чином не регулюють правовідносини щодо укладання, виконання кредитних договорів, які укладені за допомогою інформаційно-технічної системи ТОВ «ФК «ДІНЕРО» та які укладені між не банківською установою та фізичною особою.

Натомість у постанові Верховного Суду від 12.06.2023 у справі № 263/3470/20 (провадження № 61-7018св21) сформовано правовий висновок. Так, у справі, що переглядається, суд встановив, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Електронний кредитний договір підписано шляхом використання електронного підпису одноразовим ідетифікатором, який надіслано позивачу на його фінансовий номер.

Позивач на веб-сайті відповідача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого відповідач надіслав позивачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді СМС-повідомлення, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору.

Позивач був повністю ознайомлений з умовами кредитного договору до його підписання, інформаційно-телекомунікаційна система побудована таким чином, що без попереднього ознайомлення з умовами кредитного договору клієнт не може перейти до наступного етапу.

З урахуванням вказаного, встановивши, що без здійснення вказаних дій позивачем, кредитний договір не міг бути укладений сторонами, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що цей правочин відповідно до Закону за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Вказаний висновок суду апеляційної інстанції відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19, провадження № 61-20799св19, від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, провадження № 61-2903св21, від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20, провадження № 61-18967св20, від 18 червня 2021 року у справі № 234/8079/20, провадження № 61-2904св21.

Слід зазначити, що Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи зазначене, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилалася позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

При поданні позовної заяви позивач не сплачував судовий збір з підстав встановлених ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Між тим, як було встановлено при розгляді справи, жодних прав позивача як споживача порушено не було, договір, який він оспорював, ним був укладений відповідно до вимог чинного законодавства.

Отже, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Керуючись Законом України «Про електронну комерцію», Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 202, 203, 205, 207, 215, 230-233, 626, 638, 640, 1046, 1051 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 16, 76-82, 89, 223, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ДІНЕРО» про захист прав споживачів, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 19.06.2024.

Суддя: Букіна О.М.