ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/2488/23 Номер провадження 22-ц/814/1624/24Головуючий у 1-й інстанції Коновод О.В. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

суддів: Абрамова П.С., Пікуля В.П.,

за участю секретаря: Сальної Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області про визнання права власності на гараж

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Юськової Марини Сергіївни на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2023 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року позивач звернулась до Хорольського районного суду з вищевказаним позовом, у якому просила визнати за нею право власності на нерухоме майно: гараж № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позову зазначала, що у 1996 році на територію ТОВ «Рубін» по вул. Куйбишева, 45 вона завезла будівельні матеріали для будівництва гаража. Але у зв`язку з тим, що будівельні матеріали почали розкрадатися, вона була змушена невідкладно розпочати будівництво гаража загальною площею 106,6 кв.м., при цьому не отримавши дозвільних документів на будівництво гаражу.

Під час проведення будівельних робіт нею було дотримано архітектурні, будівельні, санітарні та екологічні норми, та з початку будівництва до його завершення жодних заяв, претензій та скарг не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення прав інших осіб цим будівництвом та підтверджується технічним паспортом виготовленим ФОП ОСОБА_2 від 01.06.2016 року.

Позивачу було відмовлено у реєстрації права власності на гараж державним реєстратором у зв`язку з відсутністю належних документів.

Беручи до уваги неможливість оформлення прав у встановленому законом порядку вона змушена звернутися до суду з даним позовом за захистом свої прав.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано відсутністю підстав, передбачених статтею 376 ЦК України, для визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва в судовому порядку.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 адвокат Юськова М.С., посилаючись на порушенням норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції, розглянув справу за відсутності сторін, порушивши вимоги ст. 223 ЦПК України. Судове засідання, що було призначено на 12 грудня 2023 року було проведено за відсутності позивача та його представника, оскільки останні не були повідомлені про дату та час судового засідання. Будь-яких даних про вручення сторонам судових повісток у справі немає.

Вказувала, що суд першої інстанції неправомірно застосував ст. ст. 19-20, 39 Земельного кодексу України під час вирішення справи про визнання права власності на гараж, оскільки вказаними статтями дані справи не регулюються.

Зазначала, що відповідач по справі подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що не заперечує проти задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено, що у 1966 році на територію ТОВ «Рубін» по АДРЕСА_2 ОСОБА_1 завезла будівельні матеріали для будівництва гаража. Але у зв`язку з тим, що будівельні матеріали почали розкрадатися, невідкладно розпочала будівництво гаража загальною площею 106,6 кв. м., при цьому не отримавши дозвільний документів на будівництво гаражу.

Під час проведення будівельних робіт позивачем було дотримано архітектурні, будівельні, санітарні та екологічні норми, та з початку будівництва до його завершення жодних заяв, претензій та скарг не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення прав інших осіб цим будівництвом та підтверджується технічним паспортом виготовленим ФОП ОСОБА_2 від 01.06.2016 року.

Позивачу було відмовлено у реєстрації права власності на гараж державним реєстратором у зв`язку з відсутністю належних документів.

Рішенням сьомої сесії сьомого скликання Хорольської міської ради Полтавської області № 165 від 26.02.2016 року надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею близько 0,0100 га. для будівництва індивідуальних гаражів в АДРЕСА_3 ) із земель житлової та громадської забудови не наданих у власність або користування для передачі в оренду.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Хорольської міської ради Полтавської області № 59 від 15.03.2016 року присвоєно окрему адресу індивідуальному гаражу гр. ОСОБА_1 , що збудований в 1966 році на території ТОВ «Рубін» в АДРЕСА_4 .

На даний час будівництво гаража на відведеній міською радою земельній ділянці закінчено, об`єкт готовий до експлуатації, що підтверджується технічним паспортом вищевказаного нерухомого майна та його оцінкою станом на 11 жовтня 2023 року, що складає 248700 (двісті сорок вісім тисяч сімсот) гривень 00 копійок.

10.10.2023 року ФОП ОСОБА_2 проведено огляд об`єкта нерухомого майна гаража № НОМЕР_1 , по АДРЕСА_1 . У повідомленні про результати огляду зазначено, що вказане майно відповідає наступним характеристикам: назва гараж; загальна площа 106,6 кв.м; площа основи (забудови) 120,9 кв.м.; об`єм 472 куб.м. Будівництво гаража відповідає вимогам Державних будівельних норм до приміщень даного класу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави, передбачені статтею 376 ЦК України, для визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва в судовому порядку, оскільки ОСОБА_1 здійснила будівництво гаража без відповідних документів, які дають право виконувати будівельні роботи: дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проєкта (будівельного паспорта), а також на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно пунктів 5, 7 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі та припинення правовідношення.

Положеннями ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожна особа має право на судовий захист.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною другою статті 329 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно зі статтею 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, встановленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною другою статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Також заборонена експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію (частина восьма статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проєкта (будівельного паспорта) або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Відповідно до частини третьої, п`ятої статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Формулювання статті 376 ЦК України виключає можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Таким чином судом правильно встановлено, що у 1996 році без належних дозвільних документів на земельній ділянці збудовано гараж, загальною площею 106,6 кв. м.

Згідно із частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач зверталась до Державної інспекції архітектури та містобудування України для набуття права власності та введення об`єкту до експлуатації у встановленому законом порядку, а одразу звернулась до суду з позовом про визнання права власності.

Доказів про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об`єкту та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку матеріали справи не містять.

Суд не має права на виконання функцій державних органів, які відповідно до закону наділені відповідними повноваженнями.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач по справі не заперечує проти задоволення позову, не спростовує необхідність дотримання позивачем приписів Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» для набуття права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

За таких обставин, ухвалюючи рішення суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на гараж.

Разом з тим, слушними є доводи апеляційної скарги про неповідомлення учасників справи про дату, час та місце слухання справи, яке відбулось 12 грудня 2023 року.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

ЄСПЛ дійшов до висновку, що на національні суди покладено обов`язок з`ясувати чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами та, за необхідності, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення (див. рішення у справі «Ганкін та інші проти Росії» (Gankin and Others v. Russia), заява № 2430/06 та інші, пункт 36, від 31 травня 2016 року). У разі невручення стороні належним чином судових документів, вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (див. рішення у справі «Заводнік проти Словенії» (Zavodnik v. Slovenia), заява № 53723/13, пункт 70, від 21 травня 2015 року, із подальшими посиланнями).

Згідно зі статтею 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка-повідомлення повинна бути вручена завчасно.

Як вбачається з матеріалів справи, судове засідання було призначено на 09:30 год. 14 листопада 2023 року, яке у подальшому було відкладено на 12 грудня 2023 року, що підтверджується довідкою (а.с. 29).

При цьому матеріали справи не містять судових повісток та відомостей про повідомлення сторін про розгляд справи, призначеної на 12 грудня 2023 року.

Таким чином, докази належного повідомлення сторін про розгляд справи відсутні.

Враховуючи встановлений апеляційний судом факт неналежного повідомлення місцевим судом сторін про дату, час і місце розгляду справи, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, з підстав, викладених вище.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за результатом апеляційного перегляду справи колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, підстави для відшкодування витрат, понесених скаржником у зв`язку із апеляційним переглядом справи - відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 383, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Юськової Марини Сергіївни задовольнити частково.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 12 грудня 2023 року скасувати. Ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області про визнання права власності на гараж - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 червня 2024 року.

Головуючий Т.В. Одринська

Судді П.С. Абрамов

В.П. Пікуль