Дата документу 13.06.2024
Справа № 501/1317/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача: ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про усунення перешкод в здійсненні права власності на земельну ділянку

учасники справи:

представник відповідача адвокат Рибак А.В.,

ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 05.04.2023 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності на земельну ділянку, згідно якого просить суд зобов`язати відповідача усунути йому (позивачу) перешкоди в користуванні земельною ділянкою кадастровий номер :04:012:0075 за адресою: АДРЕСА_1 шляхом заборони в перешкоджанні у встановленні паркану між суміжними земельними ділянками.

Позов обґрунтовано тим, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2019 належить земельна ділянка площею 0,1504 га, кадастровий номер :04:012:0075 за адресою: АДРЕСА_1 . Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Позивач вказує, що він своєчасно повідомив відповідні державні органи про початок будівництва та отримав будівельний паспорт забудови.

31.08.2020 за заявою позивача інженер геодезист виконав відновлення меж спірної земельної ділянки, про що складено акт.

Отримавши дозвіл на будівництво, позивач вирішив встановити паркан, який огородив би його власність, на що отримав супротив сусіда ОСОБА_2 , земельна ділянка якого суміжна з належною позивачу земельною ділянкою. Вирішити спірне питання з відповідачем не вдалось, тому позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Представник відповідача 12.06.2023 надав до суду відзив на позов (а.с.37-40), просить суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що:

- відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 28.02.2002 належить жилий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований на земельній ділянці розміром 0,18 га, що знаходиться в АДРЕСА_2 ;

- згідно Державного акту про право власності серії ЯИ №124238 від 29.09.2009 земельна ділянка площею 0,0689 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 511080000:04:012:0112) належить ОСОБА_2 . Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

- згідно Державного акту про право власності серії ЯИ №124239 від 29.09.2009 земельна ділянка площею 0,0811 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 511080000:04:012:0111) належить ОСОБА_2 . Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд;

- згідно Державного акту про право власності серії ЯИ №124240 від 29.09.2009 земельна ділянка площею 0,0800 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 511080000:04:012:0112) належить ОСОБА_2 . Цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства;

- з висновку експерта судової земельно-технічної експертизи від 09.06.2023 вказано, що при співставленні земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 зазначених в технічній документації та кадастровій базі даних, а також те, що житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_3 відноситься до старої забудови з терміном експлуатації не менше 30-40 років, знаходиться в межах земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , згідно кадастрової бази даних частково знаходиться на ділянці (кадастровий номер 511080000:04:012:0111) зроблено висновок, що на різних етапах (розроблення технічної документації та внесення відомостей до кадастрової бази даних) допущено помилки, які призвели до невідповідності меж.

- при співставленні наданих матеріалів встановлена часткова або повна невідповідність конфігурації та лінійних розмірів, зазначених в державних актах на земельну ділянку АДРЕСА_2 відомостям зазначеним в кадастровій базі даних в технічній документації;

- суміжна ділянка, що належить позивачу оформлена з помилковими даними щодо невідповідності конфігурації та лінійних розмірів земельної ділянки;

- між сторонами виник спір, який не може бути вирішений в межах розгляду негаторного позову, а відтак позивачем не вірно обраний спосіб захисту порушеного права;

- відновлення меж земельних ділянок проводилось без участі та погодження з відповідачем.

В судовому засіданні представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи від 05.04.2023 матеріали позову розподілено на розгляд судді Петрюченко М.І. (а.с.20).

Ухвалою судді від 12.04.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Призначено справу до підготовчого судового засідання (а.с.25-26).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 15.06.2023 у заяві ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено (а.с.78-80).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 15.11.2023 у заяві представника ОСОБА_1 про призначення експертизи відмовлено (а.с.115-117).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 28.11.2023 закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.122).

Позивач (його представник) були належним чином сповіщені про судовий розгляд справи, однак до суду не з`явились.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

В матеріалах справи містяться докази, в яких позивач та інші сторони належним чином повідомлялися про час та місце судового розгляду справи, їх повідомлення здійснювалось з дотриманням процесуального законодавства.

Разом з тим, позивач та інші сторони в судові засідання не з`являлися, що не перешкоджає продовженню розгляду справи без їх участі, на підставі доказів наявних в матеріалах даної цивільної справи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ст.ст.13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.

Крім того, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд звертає увагу, що провадження в цій справі відкрито ще 12.04.2023 (існує тривалий розгляд справи), тому з метою уникнення порушень вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна та яка гарантує кожному учаснику процесу право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, суд дійшов до висновку про продовження розгляду справи без участі позивача (його представника) на підставі доказів, наявних в матеріалах даної цивільної справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2019 належить земельна ділянка площею 0,1504 га, кадастровий номер :04:012:0075 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору (а.с.6-7), витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.8-10). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.11). Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

ОСОБА_1 повідомив відповідні державні органи про початок будівництва (а.с.12-15).

31.08.2020 за заявою позивача інженер геодезист виконав відновлення меж спірної земельної ділянки, про що складено акт (а.с.16).

Згідно Державного акту про право власності серії ЯИ №124238 від 29.09.2009 земельна ділянка площею 0,0689 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 511080000:04:012:0112) належить ОСОБА_2 . Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.45-46).

Згідно Державного акту про право власності серії ЯИ №124239 від 29.09.2009 земельна ділянка площею 0,0811 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 511080000:04:012:0111) належить ОСОБА_2 . Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.41-42).

Згідно Державного акту про право власності серії ЯИ №124240 від 29.09.2009 земельна ділянка площею 0,0800 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 511080000:04:012:0112) належить ОСОБА_2 . Цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (а.с.43-44).

У висновку експерта судової земельно-технічної експертизи №26/23 від 09.06.2023 вказано (а.с.47-60), що:

- відомості зазначені в технічній документації і кадастровій базі даних не відповідають фактичним межам земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 ;

- при співставленні координат земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 зазначених в технічній документації та кадастровій базі даних, а також те, що житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_3 відноситься до старої забудови з терміном експлуатації не менше 30-40 років, знаходиться в межах земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , згідно кадастрової бази даних частково знаходиться на ділянці (кадастровий номер 511080000:04:012:0111) зроблено висновок, що на різних етапах (розроблення технічної документації та внесення відомостей до кадастрової бази даних) допущено помилки, які призвели до невідповідності меж;

- при співставленні наданих матеріалів встановлена часткова або повна невідповідність конфігурації та лінійних розмірів, зазначених в державних актах на земельну ділянку АДРЕСА_2 з відомостями, зазначеними в кадастровій базі даних та технічній документації.

ІV. Оцінка Суду.

Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2019 належить земельна ділянка площею 0,1504 га, кадастровий номер :04:012:0075 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору (а.с.6-7), витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.8-10). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.11). Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

ОСОБА_1 повідомив відповідні державні органи про початок будівництва (а.с.12-15).

Згідно Державного акту про право власності серії ЯИ №124238 від 29.09.2009 земельна ділянка площею 0,0689 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 511080000:04:012:0112) належить ОСОБА_2 . Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.45-46).

Згідно Державного акту про право власності серії ЯИ №124239 від 29.09.2009 земельна ділянка площею 0,0811 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 511080000:04:012:0111) належить ОСОБА_2 . Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.41-42).

Згідно Державного акту про право власності серії ЯИ №124240 від 29.09.2009 земельна ділянка площею 0,0800 га, розташована за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 511080000:04:012:0112) належить ОСОБА_2 . Цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства (а.с.43-44).

У висновку експерта судової земельно-технічної експертизи №26/23 від 09.06.2023 вказано (а.с.47-60), що:

- відомості зазначені в технічній документації і кадастровій базі даних не відповідають фактичним межам земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 ;

- при співставленні координат земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 зазначених в технічній документації та кадастровій базі даних, а також те, що житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_3 відноситься до старої забудови з терміном експлуатації не менше 30-40 років, знаходиться в межах земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , згідно кадастрової бази даних частково знаходиться на ділянці (кадастровий номер 511080000:04:012:0111) зроблено висновок, що на різних етапах (розроблення технічної документації та внесення відомостей до кадастрової бази даних) допущено помилки, які призвели до невідповідності меж;

- при співставленні наданих матеріалів встановлена часткова або повна невідповідність конфігурації та лінійних розмірів, зазначених в державних актах на земельну ділянку АДРЕСА_2 з відомостями зазначеними в кадастровій базі даних та технічній документації.

Згідно відповіді експерта ОСОБА_3 , який проводив експертне дослідження, між земельними ділянками позивача ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) та земельною ділянкою відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) паркан фактично відсутній, що підтверджується фотофіксацією до висновку (а.с.58-59).

Оцінюючи наданий висновок, суд приходить до висновку, що порушення прав позивача має місце через часткову або повну невідповідність конфігурації та лінійних розмірів, зазначених в державних актах на земельну ділянку АДРЕСА_2 з відомостями зазначеними в кадастровій базі даних та технічній документації.

Судом також встановлено, що 31.08.2020 за заявою позивача інженер геодезист виконав відновлення меж спірної земельної ділянки, про що складено акт (а.с.16).

Акт відновлення меж земельної ділянки позивача складено без участі відповідача та без повідомлення його про такі дії.

Як вбачається з положень ч.1 ст.106 ЗК України, спосіб закріплення спільних меж між земельними ділянками визначається за згодою власників таких земельних ділянок.

Власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. У разі відсутності згоди власника суміжної земельної ділянки встановлення спільних меж здійснюється за рішенням суду (ч.3).

Власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані дотримуватися меж земельних ділянок (ч.б).

Згідно з положеннями ч.1 ст.107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки (ч.2).

У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин (ч.3).

Як вбачається з положень Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками (затверджена наказом Державного Комітету України по земельних ресурсів №376 від 18.05.2010 року, втратила чинність 14.09.2021 року):

4.1. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок;

4.3 Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст.186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

4.4. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Разом з тим, відсутність межових знаків земельної ділянки позивача, їх зникнення переміщення або про настання їх невиразними, а також відсутність (або наявність) згоди відповідача про встановлення спільних меж у судовому засіданні не встановлювалися.

У зв`язку з наведеним, Акт від 31.08.2020 суперечить зазначеним вимогам земельного законодавства, а саме, через відсутність підстав та порядку відновлення меж суміжних земельних ділянок; замість земельно-кадастрової документації суміжних земельних ділянок використані тільки дані Національної кадастрової системи Державного земельного кадастру, дослідження відбулося у відсутності власника суміжної земельної ділянки - відповідача у справі через його не повідомлення за адресою проживання.

Отже, суд доходить до висновку, що право позивача порушене через зміщення, накладення земельних ділянок, що відображено в кадастровій документації.

Однак, слід звернути увагу, що таке накладення жодним чином не пов`язано з будь-якою поведінкою відповідача, а має місце через помилкове внесення до кадастрової карти інформації щодо меж земельних ділянок.

Для усунення таких порушень, щодо накладень земельних ділянок, передбачений інший спосіб захисту.

Крім того, суд також погоджується з доводами відповідача про те, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним.

Позивач в позові не зазначив, яким чином відповідач має усунути йому перешкоди в користуванні його земельною ділянкою.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, визначений ст.16 ЦК України.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від «05».06.2018 року у справі № 338/180/17, від «11».09.2018 року у справі № 905/1926/16, від «30».01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від «04».06.2019 року у справі № 916/3156/17, від «29».09.2020 року у справі № 378/596/16-ц, від «26».01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц.

Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду, тобто має бути дотриманий принцип процесуальної економії (п.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від «28».01.2020 року у справі № 50/311-6, п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від «22».09.2020 року у справі № 910/3009/18).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п.52 постанови Великої Палати Верховного Суду від «02».02.2021 року у справі № 925/642/19, від «19».01.2021 року у справі № 916/1415/19).

Положеннями ч.3 ст.152 ЗК України визначені спеціальні шляхи захисту прав на земельні ділянки, у тому числі: б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; ґ) відшкодування заподіяних збитків.

Саме такі шляхи захисту прав громадян на земельні ділянки зазначені в абзаці третьому п.7 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року.

Крім того, в постанові від «24» лютого 2020 року у справі № 458/1046/15-ц (про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою через розташування суміжним землекористувачем на земельній ділянці загорожі) Верховний Суд зазначив, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Отже, покладення на відповідача лише зобов`язання, не є ефективним способом захисту, оскільки не призведе до поновлення прав позивача та не відповідає належному способу захисту у цій справі.

За відсутності в рішенні посилання в який спосіб відповідач має усунути перешкоди, ухвалене судом рішення жодним чином не призводить до захисту прав позивача.

Згідно з нормами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності на земельну ділянку відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Іллічівського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко