г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/1670/24
Номер провадження 2/213/1015/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2024 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого судді Мазуренка В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу №213/1670/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Південний гірничо- збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної втратою працездатності внаслідок професійного захворювання,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд із зазначеним позовом, посилаючись на те, що працюючи слюсарем черговим та з ремонту обладнання дробильної фабрики №1 підприємтсва відповідача з 27.12.1999 по 18.02.2004 та з 18.02.2004 по 03.01.2024 здійснював трудову діяльність у шкідливих умовах внаслідок чого отримав хронічні професійні захворювання.

15.12.2023 позивач пройшов первинний огляд МСЕК, де йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 65%. Порушені нормальні життєві зв`язки позивача, він постійно відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, кашель, біль у грудях та міжлопатковій ділянці, головний біль, загальну слабкість, підвищену втому, стійкий біль і обмеження рухів у шийному та поперековому відділах хребта, в плечових, ліктьових та колінних суглобах, оніміння рук, мерзлякуватість кистей.

Внаслідок отриманого професійного захворювання позивач змушений постійно перебувати під наглядом лікарів, періодично проходити стаціонарне лікування, медичні огляди та обстеження. Вказане завдає позивачу моральних страждань. Вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 325 000 грн.

Відповідач надав відзив на позов, проти позову заперечує. Позовні вимоги вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування заперечення зазначає, що відшкодування моральної шкоди можливе лише за наявності вини особи, яка її заподіяла. Відповідно до Інформаційної довідки про умови праці позивача АТ «ПІВДГЗК» забезпечував позивача спецодягом, спецвзуттям та іншими засобами індивідуального захисту. Умови праці, в яких працював позивач, не створювались безпосередньо відповідачем, а зумовлені відповідним видом діяльності підприємства, зменшення їх негативного впливу досягається шляхом роботи в індивідуальних засобах захисту, зменшення робочого часу, надання додатково оплачуваної відпустки та підвищеної оплати праці, забезпечення лікувально-профілактичним харчуванням. Позивач знав про негативний вплив на його здоров`я, однак свідомо продовжував працювати в таких умовах 24 роки та звільнився з підприємства за власним бажанням. Жодного разу позивач не заявляв про порушення зі сторони товариства умов його праці. Вважають, що перевищений термін роботи позивача в шкідливих умовах призвели до встановлення у нього професійного захворювання. Із наведених позивачем обставин не вбачається, яким саме чином відповідачем порушено законні права та інтереси позивача, внаслідок чого він отримав моральні страждання.

Факт вини відповідача в порушенні законних прав позивача не доведений, відповідач не вчиняв будь-яких протиправних дій, які б знаходились в причинно-наслідковому зв`язку з втратою працездатності позивача з виникненням у нього моральних страждань. Правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Позивачем не надані докази на підтвердження факту перенесених ним моральних страждань після встановлення відсотка втрати професійного захворювання.

На думку відповідача, зазначена позивачем сума моральної шкоди є необґрунтованою та такою, що не відповідає засадам розумності і справедливості. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

15 квітня 2024 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою від 06.06.2024 відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини.

Із копії трудової книжки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 видно, що 13 липня 1998 року він прийнятий на дробильну фабрику підприємства відповідача слюсарем по ремонту обладнання. З 27.12.1999 працював слюсарем черговим та з ремонту обладнання. З 18.02.2004 переведений дробильником на дробильній фабриці ВАТ «Південний ГЗК». 03 січня 2024 переведений підсобним робітником дільниці з обслуговування господарчих об`єктів цеху підготовки виробництва та складського господарства. 21 лютого 2024 року його звільнено за власним бажанням за ст. 38 КЗпП.

Відповідно до довідки АТ «Південний ГЗК» від 10.04.2024 загальний стаж роботи позивача на підприємстві складає 25 років 7 міс. 11 днів, стаж в шкідливих умовах праці на підприємстві 24 роки 7 міс.11 днів.

Відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці ОСОБА_1 від 12.06.2023, загальна оцінка умов праці віднесена до 3 класу 3 ступеня «шкідливі».

Згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 12 вересня 2023 року проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання позивача: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої стадії), група В. ЛН другого ступеня. Вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним периферичним ангіодистонічним синдром, у поєднанні з полірадикулярним синдромом, помірними статико-динамічними порушеннями хребта, на фоні протрузії дисків. стійким больовим та м`язові-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу, остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних та ліктьових суглобів (першого-другого ступеня), деформуючим артрозом дрібних суглобів та трофічними порушеннями на кистях.

Діагноз встановлений Державною установою «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» 17.08.2023. на підтвердження чого позивачем надано копію медичного висновку ЛЕК від 17.08.2023. Захворювання виявлено під час медичного огляду у відокремленому структурному відділенні №5 ЛДЦ ТОВ "МЕДИКОМ".

Відповідно до Акту загальний стаж роботи ОСОБА_1 складає 29 років 1 міс., з яких в цеху, в умовах впливу шкідливих факторів - 23 роки 8 місяців.

Як видно з п. 17, 18 Акту, працюючи дробильником дробильної фабрики № 1, управління дробильно-транспортного комплексу з 18.02.2004, через недосконалість робочого місця, виконував роботи, що характеризуються впливом пилу, концентрація якого, перевищувала нормативне значення та вібрації, рівень якої, перевищував нормативні значення. Також працюючи слюсарем черговим та з ремонту обладнання дробильної фабрики № 1 з 27.12.1999 по 18.02.2004 ОСОБА_1 підпадав під вплив пилу, концентрація якого перевищувала нормативні значення.

Причинами виникнення хронічного професійного захворювання визнано: концентрація кремнію діоксиду кристалічного за вмісту в пилу від 10 до 70 % в повітрі робочої зони перевищувала нормативне значення в 5,6 - 12,8 раз (2,8 - 6,4 мг/м3 при ГДК 2.0 мг/м3). Вібрація загальна: еквівалентний скорегований рівень віброприскорення перевищував нормативний на 2-4 дБ (52-54 дБ при ГДР 50 дБ.

З метою ліквідації та запобігання виникненню хронічних професійних захворювань запропоновано генеральному директора АТ «ПІВДГЗК» вжити певних заходів. Осіб, які порушили законодавство про охорону праці не встановлено через тривалу роботу позивача та зміну керівництва структурного підрозділу.

Медичним висновком лікарсько-експертної комісії від 15.12.2022, протокол №1790, наданого ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» підтверджено раніше встановлений діагноз хронічного професійного захворювання ОСОБА_2 . Також зазначено, що останній постійно приймає знеболюючі, НПЗП, ангіо- та хондропротектори, вітамінні комплекси. Протягом останніх 1,5 років стан хворого суттєво погіршився. Він неодноразово лікувався протягом 2019-2022 років через загострення професійних захворювань, ефективність від проведеного лікування низька та короткочасна, посилився біль у хребті та великих суглобах верхніх і нижніх кінцівок.

Із виписок з медичної карти стаціонарного хворого, видно, що ОСОБА_1 , з 2016 року по 2023 рік, включно, періодично перебував на стаціонарному лікуванні з приводу радикулопатії, плечолопатковий періартроз, стійкий больовий синдром, з порушенням функцій опору та руху, хронічний пієлонефрит.

При первинному огляді МСЕК 15.12.2023 ОСОБА_1 встановлено відсоток втрати професійної працездатності 65%: 50 % - вібраційна хвороба, 15% - по ХОЗЛ з 20.11.2023 по 01 грудня 2024 року, та встановлено третю групу інвалідності, що підтверджується відповідними довідками обласної МСЕК. Зазначено, що ОСОБА_1 протипоказана важка фізична праця, тривала хода, вимушена поза, переохолодження.

Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

У статті 173 зазначеного кодексу закріплено право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Суд вважає встановленим факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок настання у нього стійкої втрати професійної працездатності, ступінь втрати якої при первинному огляді МСЕК від 15.12.2023 встановлена у відсотках 65% та встановлення 3 групи інвалідності до 01 грудня 2024 року.

Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що перевищений термін роботи позивача в шкідливих умовах призвели до встановлення професійного захворювання, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці.

Також суд не погоджується із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю її вини, відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та протиправними діяннями підприємства, оскільки із пунктів 16, 17 вказаного Акту розслідування хронічного професійного захворювання видно, що професійні захворювання позивача виникли внаслідок впливу шкідливих факторів виробничого середовища (пил, вібрація) та недосконалості робочого місця.

Відповідач визнає факт наявності шкідливих факторів робочого місця позивача та їх негативний вплив. Відсутність встановлених осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не вказує на відсутність вини підприємства відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання.

Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів.

Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають вiд нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок i бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві.

Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей: йому встановлено першу групу інвалідності, змінився звичний спосіб його життя (у віці 62 роки потребує стороннього догляду), спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, як видно із медичного висновку ЛЕК від 15.12.2022 та довідок з акту огляду МСЕК, погіршення стану здоров`я позивача не пов`язують з перенесеним 03.10.2020 інфарктом міокарда, тому суд не приймає заперечення відповідача стосовно цього.

Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання.

Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди`роз`яснено, що відповідно достатті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини АТ «ПІВДГЗК», яким було допущено перевищення показників рівня вібрації, концентрації пилу в повітрі робочої зони, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності та визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство відповідач, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що існує причинно-наслідковий зв`язок між діями позивача, які виразились у тривалому продовженні роботи з власної волі у шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача та отриманні ним хронічних захворювань, оскільки вказані доводи не знімають з відповідача відповідальності за незабезпечення позивача безпечними умовами праці.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди" суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Iталії») i в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ вiд 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст . 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України при виборі i застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв i тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення при первинному огляді МСЕК з 15 грудня 2023 року 65% ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третьої групи інвалідності, які встановлені з переоглядом до 01 грудня 2024, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також суд враховує тривалість праці позивача в шкідливих умовах праці на підприємствівідповідача, яка склала більше 23 років.

При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

З урахуванням вищезазначеного та оскільки позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності до 01.12.2024, що не виключає зменшення цього відсотка при повторному переогляді, суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 150 000,00 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням стану здоров`я.

Щодо утримання з суми компенсації моральної шкоди податку з доходів фізичних осіб суд зазначає таке.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як видно з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві,у зв`язку з чим, суд вважає, що стягнення має проводитись без утримання податку з доходу фізичних осіб.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 150 000 грн. В стягненні решти суми на відшкодування моральної шкоди в розмірі 175 000 гривень позивачу слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони. У зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави у розмірі 1500,00 грн.

Керуючись ст. ст. 5, 23, 1167, 1168 ЦК України, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України "Про охорону праці, ст. ст. 7, 12, 13, 79-81, 89, 141, 247 ч.2, 258, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»

на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини вимог в розмірі 175 000 (сто сімдесят п`ять тисяч) гривень - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» в дохід держави судовий збір у сумі 1500 (три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду через Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», місцезнаходження: 50026, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, .

Повне судове рішення складено 11 червня 2024 року.

Суддя В.В. Мазуренко