Номер провадження: 22-ц/813/2965/24
Справа № 946/664/22
Головуючий у першій інстанції Бальжик О. І.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пухи А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 вересня 2023 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

У січні 2022 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просила визнати об`єктом спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що 25 червня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 лютого 2022 року справа № 946/10745/21, однак фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені листопаді 2020 року.

Під час шлюбу сторони придбали вказану вище квартиру АДРЕСА_1 , про поділ якої між сторонами не досягнуто домовленостей.

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, у якій, з урахуванням уточнень, просив: визнати за ним право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_2 1/2 частки сумісного майна подружжя суму 58 909 грн, посилаючись на те, що спірна квартира придбана ним 20 липня 2017 року особисто за власні кошти, оскільки він з 2009 року по 2017 рік працював закордоном, а саме в рф, на посаді водія- експедитора. Усього за період з 01 березня 2009 року по 01 серпня 2016 року ним зароблено орієнтовно 4 186 000 російських рублів, що становить приблизно 117 863 долари США.

Водночас позивачка ОСОБА_2 у вказаний період працювала у ПАТ «Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат» та отримувала мінімальну заробітну плату.

Під час перебування у шлюбі до придбання спірної квартири (з 25 червня 2016 року по 20 липня 2017 року) накопичити сумісні кошти для придбання сумісного майна неможливо.

Крім того, додатковим доказом на підтвердження того, що спірна квартира купувалася за його особисті кошти свідчить факт надання ОСОБА_2 в нотаріальній конторі згоди на купівлю-продаж цієї квартири, оскільки у випадку придбання спірного нерухомого майна за спільні кошти ОСОБА_2 повинна була відмовитися від дачі своєї згоди на придбання квартири на ім`я ОСОБА_1 та вимагати оформлення за собою права на частку цієї квартири.

Також протягом шести місяців після придбання вказаної квартири вона була відремонтована за його особисті грошові кошти.

За сумісні грошові кошти були придбані кухня, газова плита та інші речі, необхідні для благоустрою вказаної квартири. Після звернення до суду із позовом про розірвання шлюбу ОСОБА_2 демонтувала та забрала кухню, газову плиту, килими та інші речі, які знаходилися в квартирі.

Також, починаючи з 2020 року до 13 листопада 2021 року, ОСОБА_2 працювала у Німеччині та з її слів щомісячно отримувала заробітну плату в сумі 1 000 Євро, які перераховувала на свій рахунок у банку, і за цей період заробила близько 6 000 Євро, 1/2 частина яких підлягають стягненню як спільне сумісне майно подружжя.

Твердження ОСОБА_2 стосовно їх не проживання як подружжя з листопада 2020 року не відповідають дійсності, оскільки фактично вони проживали однією сім`єю до 20 грудня 2021 року, протилежні посилання ОСОБА_2 це спосіб уникнути поділ спільного сумісного майна, здобутого в період з листопада 2020 року по грудень 2021 року.

До 13 листопада 2021 року позивачка перебувала закордоном на заробітках. Весь цей час між ними здійснювалося спілкування по Viber. Діти відповідачки проживали разом з ним у будинку АДРЕСА_2 . По прибутті до м. Ізмаїлу, сторони як сім`я проживали у спірній квартирі до 20 грудня 2021 року.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 вересня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Виділено у власність ОСОБА_2 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частки грошових коштів, що є спільною сумісною власністю, в сумі 24 457, 80 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на обставини, яким обґрунтовано зустрічний позов скаржник зазначає, що поза увагою суду залишилися подані ним докази на підтвердження обставин, якими він заперечує проти позову ОСОБА_2 , зокрема, щодо придбання спірного нерухомого майна за власні кошти, набуті до укладення шлюбу, тому просив скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 вересня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 та задовольнити його зустрічні позовні вимоги.

Зокрема скаржник ОСОБА_1 вважає безпідставним надання судом переваги доказам, наданим ОСОБА_2 та відхилення показів свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , скріншоти повідомлень у месенджері.

Також виснуючи про відсутність підстав вважати, що грошові кошти в сумі 1 750, 25 Євро були витрачені ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї, суд першої інстанції залишив поза увагою, що ОСОБА_2 не визнавала, що заробила якісь кошти за кордоном, тож не могла витрачати такі в інтересах сім`ї.

Крім того, скаржник зауважив про хибність висновку суду про необґрунтованість його посилань на те, що придбання майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення його до спільної сумісної власності подружжя.

У судове засідання сторони будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Отже скаржником не оскаржується рішення суду в частині задоволення вказаних вище його зустрічних позовних вимог , тому рішення суду у цій частині не є предметом апеляційного перегляду.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вказаним вимогам.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира, яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_1 , набута за договором купівлі-продажу у період перебування сторін у шлюбі, а відповідач за первісним позовом не спростував презумпції спільності права власності подружжя, як і не спростував того, що грошові кошти в сумі 1 750, 25 Євро, зняті 16 лютого 2021 року, тобто в період фактичних шлюбних відносин, були витрачені ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Як встановлено та убачається з матеріалів справи, у період з 2009 по 2016 рік ОСОБА_1 працював на території рф. (а.с.51, 52,53).

З 25 червня 2016 року по 21 лютого 2022 року сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі ( т.1 а.с.15,42,43)

Згідно договору купівлі-продажу від 20 липня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського нотаріального округу Одеської області Гіренко М.М. за реєстровим номером 1019, ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_1 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , а ОСОБА_1 сплатив за неї ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 66 206 гривень, при цьому згідно пункту 19 договору, ОСОБА_1 діяв за згодою на купівлю цієї квартири його дружини, ОСОБА_2 , що підтверджується її відповідною заявою ( т.1 а.с.9-14, 44-46).

Станом на 20 грудня 2021 року ринкова вартість зазначеної вище квартири становить 236 624 гривень (а.с.16, 17).

Відповідно до інформації про рух грошових коштів, наданої АТ КБ «ПриватБанк», 16 лютого 2021 року ОСОБА_2 було знято 1 750, 25 Євро, а станом на момент припинення між сторонами фактичних шлюбних відносин на рахунку ОСОБА_2 знаходилися грошові кошти в сумі 1 250, 25 Євро ( т.1 а.с.192-197),

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 п. 3 ст. 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77-79 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. ст. 12, 13,81 ЦПК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Так, відповідно до ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 4 та 5 ст. 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від21.12.2007№11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно помилковості висновку суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на нерухоме майно, яке набуте за час шлюбу, та погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

Тож, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована та з урахуванням наведених вище вимог щодо розподілу процесуальних функцій сторін, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про недоведеність позивачкою матеріальної участі у придбанні вказаного нерухомого майна.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на викладені відповідачем заперечення щодо спільності набутого у шлюбі майна та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що ОСОБА_1 , наполягаючи на тому, що спірне нерухоме майно було придбано за його особисті кошти, у тому числі, що отримані у період 2009-2017 років під час роботи у рф, повинен був довести відповідні обставини належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, зокрема, факт отримання відповідних грошових коштів використання саме та виключно їх для придбання спірного нерухомого майна, як і факт того, що відповідний правочин було вчинено не в інтересах сім`ї.

Разом з цим, як вірно зазначено судом першої інстанції, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження обставин на які посилається відповідач заперечуючи проти позову ОСОБА_2 та обґрунтовуючи свої зустрічні позовні вимоги.

Колегія суддів також вважає, що судом надано належну правову оцінку показам свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 які повідомляли суду обставини про які довідалися зі слів відповідача, зокрема, щодо походження коштів за які сторонами було придбано спірне майно.

Проте, відповідно до ч. 2 ст.90 ЦПК України якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Колегія суддів також вважає слушним зауваження суду першої інстанції про те, що надана ОСОБА_2 згода на придбання спірної квартири, посвідчена нотаріально, свідчить про придбання такої в інтересах сім`ї та за кошти, набуті під час шлюбу, які є спільною власністю подружжя. При цьому ОСОБА_1 не вносив будь-яких заперечень, щодо участі дружини при укладені зазначеного договору, а також, протягом усього строку перебування у шлюбі по день подання позову ОСОБА_2 не звертався до суду про визнання спірного майна особистою приватною власністю.

Зауваження скаржника про те, що факт надання згоди ОСОБА_2 на оформлення спірного нерухомого майна саме на ОСОБА_1 свідчить про набуття ним на таку квартиру особистої особистої приватної власності ґрунтуються на суб`єктивному та хибному тлумаченні скаржником положень чинного національного законодавства. Так, як було зазначено вище, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані.

Колегія суддів погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що грошові кошти в сумі 1 750, 25 Євро, які були зняті 16 лютого 2021 року, тобто в період фактичних шлюбних відносин, були витрачені відповідачкою за зустрічним позовом не в інтересах сім`ї, зважаючи на недоведеність ОСОБА_1 . протилежного, вважає обґрунтованим висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь 1/2 частини вказаної суми.

Слушними є зауваження скаржника щодо хибності посилань суду першої інстанції про те, що придбання майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення його до спільної сумісної власності подружжя, оскільки у національному сімейному законодавстві хоча і діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому така є спростовуваною, за умови надання зацікавленою стороною докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості. Водночас, наведене помилкове зауваження суду першої інстанції, однак, не призвело до ухвалення у справі, законного та обґрунтованого рішення по суті позовних вимог.

Погоджуючись із висновками та мотивами оскаржуваного рішення суду у цій справі, колегія суддів також ураховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав, наведених в оскаржуваному рішенні.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю загалом є обґрунтуванням зустрічних позовних вимог, і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Отже доводи апеляційної скарги про те, що помилковим є висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині визнання за ним права особистої приватної власності на нерухоме майно, набуте сторонами за час шлюбу та стягнення на його користь з ОСОБА_2 половини від знятих ОСОБА_2 за час шлюбу грошових коштів, з підстав наведених в оскаржуваному рішенні є необґрунтованими, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення судом справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 вересня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 17 червня 2024 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова