06.06.2024 Єдиний унікальний номер 205/9143/23
Номер провадження: 2/205/187/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки в належний стан,-

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки в належний стан.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він, ОСОБА_1 , є власником 60/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , що розташоване на земельній ділянці площею 939 кв.м. за даними технічної інвентаризації вищевказаного домоволодіння АДРЕСА_2 станом на 22.05.2019 року. Власником 27/100 частини домоволодіння АДРЕСА_3 є ОСОБА_3 (далі Відповідач), з 02.08.2016 року на підставі Договору дарування, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. Кадастровий номер земельній ділянці 939 кв.м. на якій розташоване домоволодіння АДРЕСА_2 не був присвоєний . Після вселення до своєї частки відповідач не дотримується норм добросусідства і самовільно захопив всю земельну ділянку площею 939 кв.м., без відповідних дозволів самовільно встановив паркани між будівлями, які перешкоджають доступу до городу, яким завжди користувалась родина ОСОБА_5 пропорційно до розміру своєї частки в домоволодінні АДРЕСА_2 . Крім того, відповідач незаконно встановив металевий гараж, металевий туалет, душ, басейн ємкістю 6125 літрів води, насос і водоколонку та мостіння до цих споруд.

Далі позивач зазначає, що відповідач поклав дрова під стіну його будинку до самої стелі, встановив над ними навіс і зливку на кут будинку, що шкодить його майну, чим порушуються норми ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень».

У зв`язку з грубим порушенням прав користування земельною ділянкою відповідачем позивач був змушений звернутися до Управління Державного архітектурно будівельного контролю Дніпровської міської ради із заявою стосовно дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил на об`єкт містобудування за адресою: АДРЕСА_2 . За результатами перевірки було складено Акт від 21.05.2019 року щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, протокол про адміністративне правопорушення, припис про зупинення підготовчих і будівельних робіт.

Проте, незважаючи на незаконність своїх дій, відповідач не бажає в добровільному порядку зносити самочинно зведені ним будівлі та проводити земельну ділянку в належний стан для подальшого користування позивачем згідно технічного паспорту на будинок садибного типу по АДРЕСА_4 станом на 22.05.2019 року.

У зв`язку з вищевикладеним позивач змушений звернутися до суду та просити суд (із врахуванням заяви про зміну предмету позову) усунути перешкоди ОСОБА_1 , який є власником 60/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , і користувачем земельної ділянки площею 0,0547 га, в користуванні частиною земельної ділянки площею 0,0939 га за вказаною адресою пропорційно його частині домоволодіння шляхом знесення самовільно встановлених ОСОБА_3 парканів, металевого гаражу, металевого туалету, душу, басейну AVENLI ємністю 6125 літрів води, насосу і водоколонки та мостіння до цих споруд, а також, прибрати дрова від стіни житлового будинку і демонтувати навіс і зливку на кут будинку, та надати доступ ОСОБА_1 до частини земельної ділянки, якою він користувався для садівництва та обслуговування житлового будинку до набуття права власності і цьому домоволодінні ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки в належний стан. В обґрунтування своїх заперечень сторона відповідача посилалась на ті обставини, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Зокрема, не надано доказів на підтвердження права користування або права власності земельною ділянкою, доказів порушення користування частиною земельної ділянки площею 0,0939 га та пропорційною його частиною домоволодіння.

ОСОБА_1 у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відповідь на відзив, в якому просив задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки в належний стан. У такій заяві по суті справи позивач заперечує проти доводів відповідача із посиланням на мотиви, які тотожні тим, що містяться у позовній заяві, та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні просила у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 06.06.2024 року клопотання позивача ОСОБА_1 про призначення судової земельно технічної експертизи по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки в належний стан, залишено без розгляду.

Враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про відмову у задоволені позову з огляду на наступне.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 04.10.2005 року, виданого виконавчим комітетом Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради належало 35/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 .

Матеріалам справи, зокрема матеріалами технічної інвентаризації, підтверджено, що така частина домоволодіння АДРЕСА_2 , яку фактично займав позивач складалась із: квартири АДРЕСА_5 , приміщення 2-1 коридор, 2-2- санвузол, 2-3 коридор, 2-4 житлова кімната, 2-5 житлова кімната, 2-6 житлова кімната, 2-7 житлова кімната, 2-8 кухня, усього житлова площа 38, 1 кв. м., загальна площа 60,9 кв.м.

Право власності на таке майно зареєстровано 10.10.2005 року за таким позивачем у передбаченому законом порядку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8586192.

Судом також встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (справа № 2/205/3257/13) належало 38/100 частин домоволодіння АДРЕСА_2 .

Із матеріалів справи, зокрема, матеріалів технічної інвентаризації, вбачається, що така частина домоволодіння АДРЕСА_2 , яку фактично займав відповідач складалась із: будинку О-1, загальною площею 39,5 кв.м., житловою площею 32 кв.м., 1-кухня, 2,3,4-житлові, Б-гараж, М-сарай, Л-вольєр, Ж,З вбиральня, споруди №1-5, І.

Право власності на таке майно зареєстровано 28.05.2015 року за позивачем у передбаченому законом порядку, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 72053206.

Судом також встановлено, що 02.08.2016 року між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_3 було укладено, із наступним нотаріальним посвідченням, Договір дарування 27/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2 .

Судом також встановлено, що на підставі Договору дарування, серія та номер: 2665, виданого 02.08.2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 01 від 02.08.2016 року, ОСОБА_3 , на праві приватної власності належить 27/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2 .

Також матеріалами справи підтверджено, що така частина домоволодіння АДРЕСА_2 , яку фактично займає відповідач складалась із: квартири АДРЕСА_6 , приміщення 1-1- кухня, 1-2 санвузол, 1-3 гардеробна, 1-4 житлова кімната, 1-5 житлова кімната, 1-6 коридор, усього житлова площа 24, 1 кв. м., загальна площа 46,2 кв.м., а також літ.а3 ганок, літ. Г- сарай, літ. Е вбиральня, №1 водо колонка, № 5,6 огорожі, 8 ворота, № 10 частина огорожі, №1 3 хвіртка, №, ІІ мощення.

Таким чином, судом встановлено, що сторони фактично займають відокремлені, та ізольовані один від одного житлові приміщення, та користувались різними допоміжними спорудами, які були розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.2022 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександра Олексійовича, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання недійсним виділу в натурі частки із спільного майна, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації, відмовлено у повному обсязі.

Матеріалами справи також підтверджено, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.02.2023 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.2022 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 06.09.2023 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.2022 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 22.02.2023 року залишено без змін.

Судом також встановлено, що між сторонами фактично виник спір з приводу користування земельною ділянкою, на якій розташовані належні сторонам на праві власності об`єкти нерухомості.

При цьому матеріали справи не містять доказів того, що на вказану земельну ділянку зареєстровано право власності або право постійного користування відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" за будь-якою із сторін.

Так само суду не надано доказів щодо того що у встановленому законом порядку сторони визначили порядок користування спірною земельною ділянкою.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною другою, пунктом "б" частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Згідно ч.2, 4 ст. 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

В даному випадку, судом встановлено, що саме сторони є фактичними землекористувачами вказаних земельних ділянок, на яких розташовані належні їм домоволодіння.

Частинами другою та третьою статті 158 ЗК України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Аналіз наведених норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник або користувач земельної ділянки має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпорядженні власністю (негаторний позов).

Однак, в даному випадку позивач, стверджуючи про те, що спірні паркан та інші споруди встановлені на земельній ділянці, користувачем якої є начебто саме він, на підтвердження таких доводів не надає суду жодних доказів, які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, які б підтверджували те, що саме вказана частина земельної ділянки перебуває у користуванні чи власності позивача.

Судом роз`яснювалось позивачу відповідне право на проведення в межах розгляду даної цивільної справи відповідної землевпорядної експертизи, однак, позивач, скориставшись на власний розсуд своїми процесуальний правом, просив суд залишити без розгляду його клопотання на проведення такого експертного дослідження.

Суд зазначає з цього приводу, що відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, суд вважає недоведеним доводи позивача щодо наявного в нього права на користування тією частиною земельної ділянки, на якій розміщені спірні споруди.

З приводу доводів позивача, що такі споруди встановлені самочинно і з порушенням вимог містобудівної діяльності, суд вказує на таке.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані, або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Згідно з вимогами статті 376 ЦК України суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема, про знесення самочинного будівництва нерухомого майна.

Право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також, власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376, стаття 391 ЦК України).

Законність знесення самочинного будівництва має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Встановлено, що спірний паркан, металевий душ та інші споруди, на наявності яких наголошує позивач, як на самочинно встановлених, збудовано без будь-якої дозвільної документації.

Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Таким чином, збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

За обставин, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема, й самочинного будівництва, навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 204/3027/20 (провадження № 61-2199св22), від 01 лютого 2023 року у справі № 204/1053/20 (провадження № 61-21119св21).

Як вказувалось вище, суду не доведена позивачем обставина наявногов нього права на користування тією частиною земельної ділянки, на якій розміщені спірні споруди.

Окрім цього, знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц (провадження № 61-13282св18), від 01 квітня 2019 року у справі № 404/8750/15 (провадження № 61-19614св18), від 03 липня 2019 року у справі № 493/1156/15-ц (провадження № 61-28461св18), від 31 травня 2021 року у справі № 320/1889/17-ц (провадження № 61- 8737св20), від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19 (провадження № 61-18648св20), Верховний Суд України у постановах від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14, від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16, від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17.

У даному випадку позивач не заявляв вимог про проведення перебудови об`єкта самочинного будівництва - перетину та дверей у місцях загального користування у спосіб, не пов`язаний із їх знесенням, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо неможливості здійснення перебудови об`єкта нерухомості відповідно до державних будівельних норм і правил, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для знесення спірного перетину та дверей.

За таких обставин, суд доходить висновку, що в даному випадку стороною позивача не доведено суду саме та обставина, що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння частиною житлового приміщенням у вигляді домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ).

Таким чином, вирішуючи спір, суд повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи та докази наявні у справі приходить до обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки в належний стан, через його недоведеність.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. ст. ст.2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 258-259, 263,264-265 ЦПК України, ст. 317, 319, 321, 356, 358, 364, 370 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_7 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 ) про усунення перешкод у користуванні земельної ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки в належний стан,- відмовити у повному обсязі.

2. Судові витрати по справі покласти на позивача ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан