ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2979/24 Справа № 215/1505/22 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд ускладі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Бортник ВА.

сторони справи

позивач- ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство «Сенс Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2023 року, ухваленого суддею Демиденком Ю.Ю. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 11 грудня 2023 року,

УСТАНОВИВ

У травні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання правочину недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 02.09.2021 невідома особа, скористувавшись її мобільним номером телефону за допомогою шахрайських дій, з використанням мережі «Інтернет», оформила віртуальну кредитну картку в АТ «Альфа-Банк», з якої було знято грошові кошти в сумі 38 500 грн., спричинивши таким чином позивачу майнову шкоду на загальну суму, яка станом на 26.01.2022 становить 44 275,87 грн. За даним фактом внесені відомості до ЄРДР, триває досудове розслідування. Позивач особисто не вчиняла будь-яких дій, направлених на укладення кредитного договору та оформлення віртуальної кредитної картки.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.05.2023 АТ «Сенс Банк» залучено як правонаступника АТ «Альфа-Банк».

На підставі викладеного, позивач ОСОБА_1 просила суд: визнати правочин, а саме її фінансове зобов`язання перед відповідачем, віртуальну кредитну картку № НОМЕР_1 , рахунок № НОМЕР_2 , таким, що був вчинений у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій; визнати правочин, а саме її фінансове зобов`язання перед відповідачем, віртуальну кредитну картку № НОМЕР_1 , рахунок № НОМЕР_2 , таким, що порушує публічний порядок і був спрямований на порушення її конституційних прав і свобод; визнати правочин, а саме її фінансове зобов`язання перед відповідачем, віртуальну кредитну картку № НОМЕР_1 , рахунок № НОМЕР_2 , недійсним з моменту його вчинення, тобто з 02.09.2021; зобов`язати АТ «Сенс Банк» припинити дію її фінансового зобов`язання за віртуальною кредитною карткою № НОМЕР_1 , рахунок № НОМЕР_2 та скасувати будь-які фінансові та інші зобов`язання з моменту вчинення правочину, тобто з 02.09.2021; зобов`язати АТ «Сенс Банк» відшкодувати їй моральну шкоду в сумі 50 000 грн., спричинену в результаті недійсного правочину.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання правочину недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким у повному обсязі задовольнити позовні вимоги позивача.

При цьому, представник позивача ОСОБА_2 не погоджується з висновком суду першої інстанції про неналежний спосіб захисту порушеного права та вказує на те, що позивачем не було дотримано письмової форми складання договору, тому такий договір є недійсним та таким, що підлягає визнанню його недійсним.

Представник позивача наводячи в апеляційній скарзі норми статей ЦК України та Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про захист прав споживачів», вказує на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, ухвалено без повного та всебічного дослідження та розгляду усіх позовних вимог позивача, тому є незаконним та необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу сторони позивача, відповідач АТ «СЕНС БАНК», посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

10.06.2024 через підсистему «Електронний суд» від представника АТ «СЕНС БАНК» Ременюк Т.О. надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги з викладених у відзиві підстав.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, відзиву на апеляційну скаргу, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 звернулась до ВП №8 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою, що невідома особа, скористувавшись її мобільним номером телефону за допомогою шахрайських дій, з використанням мережі «Інтернет», оформила віртуальну кредитну картку в АТ «Альфа-Банк», з якої було знято грошові кошти в сумі 38500 грн. (а.с.14).

На підставі заяви позивача внесені відомості до ЄРДР, триває досудове розслідування (а.с.13).

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог, виходив з конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінених у їх сукупності та дійшов висновку, що оскаржуваний правочин є неукладеним, а відтак визнання його недійсним є неналежним способом захисту.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що оскільки, вимоги про визнання правочину недійсним задоволенню не підлягають, тому відсутні підстави і для задоволення похідної вимоги про стягнення моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, та не може погодитись з доводами апеляційної скарги представника позивача викладеними в апеляційній скарзі , з огляду на таке.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі їх суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, визначає різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, оскільки є невчиненими.

Так, згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис (в тому числі електронний) є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) та постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі №405/223/17 (провадження №61-18434св20).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не укладала оспорюваний нею договір, тому позовна вимога про визнання недійсним цього правочину є неналежним способом захисту порушеного права, оскільки, як правильно зазначив суд, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним і наслідки недійсності правочину до нього не застосовуються, а відтак висновок суду про відмову у позові є законним і належним чином обгрунтованим.

Особа, яка вважає, що її права порушено у зв`язку із встановленням неукладеності угоди має можливість захистити свої права шляхом подання позову про повернення виконаного за неукладеним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи; повернення в натурі безпідставно набутого майна; відшкодування доходів від безпідставно набутого майна і витрат на його утримання (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі №405/223/17 (провадження №61-18434св20).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів представника позивача та їх відображення у судовому рішенні, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, ч.1 ст.369, ст.374, ст.375, ст.ст.381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 12 червня 2024 року

Головуючий:

Судді: