ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 689/28/24

Провадження № 22-ц/4820/884/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.

з участю відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного непроживання із спадкодавцем за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області в складі судді Соловйова А.В. від 07 березня 2024 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_2 , звертаючись в суд з цим позовом, вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабка ОСОБА_3 . Остання після смерті її матері (з ІНФОРМАЦІЯ_2 ) була її опікуном, оскільки її батько у 2003 році відмовився від своїх батьківських прав відносно неї. З 2003 року вона з бабусею проживала за адресою: АДРЕСА_1 до її смерті, проте весь час ОСОБА_3 залишалася зареєстрованою разом із донькою ОСОБА_4 за іншою адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 звернулася із заявою до нотаріуса за оформленням спадкових прав та отримала свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, охоплене заповітом. На решту спадкового майна вона не змогла отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки на день смерті ОСОБА_3 була зареєстрована за іншою адресою разом з відповідачкою, яка вважається такою, що прийняла спадщину. Проте спадкодавиця на час смерті проживала з позивачкою, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися місцем проживання особи та свідчити про належне прийняття спадщини. ОСОБА_1 не прийняла спадщину, а отже, не набула права на спадкове майно.

З цих підстав просила встановити факт спільного непроживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 з 14.09.2003 року по дату її смерті, за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 07 березня 2024 року у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного непроживання із спадкодавцем відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати як незаконне та задовольнити позов. Відмовляючи у задоволенні позову з підстав обрання позивачкою неефективного способу захисту, суд першої інстанції не визначив у своєму судовому рішення спосіб захисту, який не суперечитиме закону та сприятиме відновленню прав позивача, чим порушив вимоги статті 263 ЦПК України. Вважає, що встановлення факту непроживання відповідачки зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а отже, неприйняття нею спадщини, є достатнім та ефективним способом захисту цивільного інтересу позивача.

При встановленні факту спільного непроживання із спадкодавцем, нотаріус зможе видати їй свідоцтво про право на спадщину і це, на її думку, найефективніший спосіб судового захисту. Вважає помилковим посилання суду першої інстанції на норми ст.70 КпШС, ст. 164 СК України, у зв`язку з відмовою від неї її біологічним батьком після смерті матері, вона не була усиновлена бабусею, а відповідно до Розділу IV КпШС за рішенням органу опіки та піклування була передана під опіку своїй бабусі, тому рішення суду про позбавлення батька відносно неї батьківських прав не потрібно. Вказані обставини підтвердила в судовому засіданні відповідачка.

В засідання апеляційного суду апелянтка не з`явилася, письмовою заявою підтримала апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів та просила розглядати справу у її відсутності.

Відповідачка просила задовольнити апеляційну скаргу, оскільки не претендує на спадкове майно, не охоплене заповітом.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, встановлено, що ОСОБА_3 , бабка позивачки і матір відповідачки, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На дату смерті вона була зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 разом із донькою ОСОБА_1 та онуком ОСОБА_5 , що підтверджується довідкою виконкому Ярмолинецької селищної ради №3999 від 08.10.2020 року.

Інша донька ОСОБА_3 , ОСОБА_6 (матір позивачки) померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Місце проживання позивачка ОСОБА_2 зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 , тобто, за іншою адресою, ніж місце реєстрації спадкодавиці.

04.07.2005 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений секретарем Кадиївської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за №50, яким вона заповіла будинок в АДРЕСА_2 своїй доньці ОСОБА_1 , а житлового будинку в АДРЕСА_1 - своїй онуці ОСОБА_7 (інша частина цього будинку вже належала ОСОБА_2 ).

Після смерті ОСОБА_3 27.10.2020 року позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом та 13.04.2021 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на зазначеного будинку.

Спадкодавиці на час смерті належало й інше майно, яке не охоплювалося заповітом, земельна ділянка в смт. Ярмолинці.

Приватним нотаріусом Динько Г.А. (лист від 22.12.2023 р. №139/02-14) відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку з кадастровим номером :01:014:0067, що знаходиться по АДРЕСА_1 , оскільки спадщину згідно з ч.3 ст. 1268 ЦК України прийняла відповідачка ОСОБА_1 , яка на дату смерті спадкодавця була зареєстрована із спадкодавцем за однією адресою. Остання в межах встановленого законом строку не подавала заяву про відмову від прийняття нею спадщини за законом.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що обраний позивачкою спосіб захисту її права на спадщину (встановлення факту постійного непроживання іншої спадкоємиці, відповідачки зі спадкодавицею), не є належним та ефективним, оскільки не призводить до поновлення її порушеного права. Вказаний юридичний факт підлягає встановленню при вирішенні спадкового спору, а не як окрема позовна вимога.

Так, згідно статей 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним Кодексом, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Способи захисту цивільних прав визначені частиною другою статті 16 ЦК України, відповідно до абзацу дванадцятого якої суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно частини 1 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

За змістом ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст.1297 ЦК України).

Суд першої інстанції правильно констатував, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах від 19.02.2020 року, справа № 210/4458/15-ц; від 04.04.2020 року, справа № 610/1030/18; від 16.06.2020 року, справа № 145/2047/16-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Обраний позивачкою спосіб захисту не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи, тому суд обґрунтовано з цих підстав відмовив їй у позові.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22.03.2023 року у справі № 463/6829/21-ц, у спадкодавця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України «Захист права власності».

Отже, належним та ефективним способом захисту, який відповідатиме закону та сприятиме відновленню прав позивачки є пред`явлення позову до відповідачки про визнання права власності на спадкове майно.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 07 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 червня 2024 року.

Судді Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк