КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та адвоката Костенка Вадима Павловича, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідачів у якому просила визнати за позивачем право власності на майно, а саме: автомобіль марки «Mercedes-Benz», д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль марки «Toyota Sequoia», д.н.з. НОМЕР_2 , у розмірі сто відсотків частки у праві власності.

В обґрунтування позову зазначила, що у неї з ОСОБА_2 мали місце фактичні шлюбні відносини. Попри те, у цей час відповідачі перебували між собою у шлюбі, який припинено між ними у березні 2020 року. Під час відповідних відносин, позивач надала ОСОБА_2 кошти у 2018 році та у 2019 році для придбання вищевказаних автомобілів, що підтверджено укладеними між позивачем та ОСОБА_2 договорами, які за формою є змішаними, адже містять умови договору доручення та спільної діяльності. Придбані автомобілі були зареєстровані на ОСОБА_2 , тобто останній є титульним володільцем, що погоджено сторонами у договорах. Однак, оскільки кошти надані на придбання транспортних засобів позивачем, за останнім зберігалось право власності на автомобілі і за першою вимогою ОСОБА_2 повинен був перереєструвати вказане нерухоме майно на позивача, однак цього не зробив, чим порушив умови договорів. 15.05.2021 року зареєстровано шлюб між позивачем та ОСОБА_2 . У червні 2021 року позивачу стало відомо про те, що на вказані автомобілі претендує ОСОБА_3 , колишня дружина ОСОБА_2 , адже вважає таке рухоме майно спільною сумісною власністю відповідачів, що суперечить умов вказаних договорів тим самим заперечує право власності позивача на вказані автомобілі. У відповідності до ст. ст. 627, 628, 328, 610 просив позов задовольнити та визнати за нею право власності на вказані автомобіля. У відповідності до ст. 141 ЦПК України просив здійснити розподіл судових витрат.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, 20 квітня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у справі відсутні будь-які докази придбання спірного майна за кошти, отримані позивачем від третьої особи за договором позики від 01.02.2018 року, оскільки позивач посилалась на договір позики від 01.02.2018 року, за яким отримала від громадянина Іраку ОСОБА_4 кошти в сумі 250 000 доларів США.

Вважає, що в оскаржуваному рішенні відсутні доводи спростування доказів позивача стосовно отримання позивачкою коштів за договором позики, частина з яких в подальшому передана відповідачеві ОСОБА_2 ..

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказувала, що у правовідносинах, що склалися між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 за договорами № 1 та № 2 не має жодного значенння право власності на кошти, що передані відповідачеві. Це могли бути кошти особисті, залучені, позичені тощо. Зазначила, що у цій справі підтверджено, що майно придбавалось за рахунок коштів позивача, які вона позичила за договором позики від 01.02.2018 року.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що договори № 1 та № 2 укладалися з метою придбання рухомого майна, оскільки у договорі № 1 від 20.05.2018 року, а саме у другому реченні п. 1 договору передбачено, що метою його укладення є задоволення потреб ОСОБА_1 в автотранспорті, тобто для задоволення потреб позивача. Водночас, згідно з другим реченням п. 1 договору № 2 від 02.04.2019 року метою укладення договору є задоволення потреб сторін в автотранспорті, тобто для задоволення потреб як позивача так і відповідача ОСОБА_2 ..

Позивачка вважає, що суд першої інстанції вчинив неправильне застосування норми матеріального права - невірно інтерпретував норму ст. 392 ЦК України та не застосував її до спірних правовідносин, як підставу для задоволення позову, що свідчить про незаконність оскаржуваного рішення та слугує підставою для його скасування.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилалась також зокрема на те, що оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим з істотним порушенням норми процесуального права.

Також не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, 22 квітня 2024 адвокат Костенко Вадим Павлович, який діє в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові повністю із наведенням у мотивувальній частині постанови доводів сторони відповідача ОСОБА_3 ..

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що оскажуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через порушення норм процесуального права, з огляду на те, що сторона відповідача ОСОБА_2 заявила обгрунтований відвід судді Якимець О.І, з мотивів недовіри 27.02.2024 року. Зокрема, відвід обгрунтовувався неспроможністю судді забезпечити достатні гарантії для виключення будь-якого розумного сумніву з приводу своєї безсторонності саме через здійснення судочинства в суді. У свою чергу, суддя суду першої інстанції ухвалилла процесуальне рішення від 27.02.2024 року про відмову у задоволенні заявленого відводу без будь-якого обгрунтування.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що сторона відповідача ОСОБА_2 заявила обгрунтовані відводи - письмовий відвід секретаря Сіренко та усний відвід секретаря Карпишиної, однак згідно з ухвалою суду першої інстанції від 11.03.2024 року відмовлено у заявлених відводах. Зазначив, що обгрунтування судді суду першої інстанції зводяться до того, що сторона відповідача не згодна з процесуальними рішеннями суду, одна ухвала від 11.03.2024 року не містить належних та достатніх мотивів на підветрдження зроблених висновків.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги посилався на те, що сторона відповідача подала зауваження з приводу неповноти та неправильності протоколу судового засідання в судовому засіданні 11.03.2024 року, а саме у зв`язку з відсутністю протоколів судових засідань від 08.02.2024 року та 01.03.2024 року. Постановляючи ухвалу від 15.03.2024 року про залишення без розгляду зауважень на відсутність протоколу судового засідання від 08.02.2023 року, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що сторона відповідача ОСОБА_3 ніби то пропустила 5-денний строк на подання зауваження з приводу неповноти та неправильності протоколу судового засідання, однак на переконання апелянта, у відповідності до ч. 1 ст. 249 ЦПК України, строк подання зауважень не був порушений і не існувало жодних процесуальних перешкод для розгляду зауважень по суті.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, не врахував, що відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання договору № 1 від 20.05.2018 року частково недійсним (справа № 361/4504/23, що розглядається Броварським міськрайонним судом Київської області). Вважає, що вирішення цієї справи до ухвалення Броварським міськрайонним судом рішення у справі № 361/4504/23 за позовом ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору № 1, порушено права та законні інтереси ОСОБА_2 у цій справі, що є незаконним. Згідно з оскаржуваним договором № 1 у цій справі позивач намагається визнати за собою право власності на спірні автомобілі, зокрема марки Mercedes-Benx S500L, 2010 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 . Тому на переконання апелянта, визнання судом частково недійсним договору № 1 у справі № 361/4504/23 за позовом ОСОБА_2 безпосередньо впливає на розгляд цієї справи № 758/10275/21. Натомість суд першої інстанції протокольною ухвалою на місці постановив відмовити у задоволенні заяви про зупинення провадження у справі, без будь-яких належних і достатніх мотивів. Також вказана ухвала від 11.03.2024 року винесена у незаконний спосіб без виходу в нарадчу кімнату, без проголошення судового рішення після виходу нарадчої кімнати та без складання повного тексту ухвали.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані зокрема також тим, що суддя суду першої інстанції перевищила визначені законом повноваження, а саме підписала рішення від 11.03.2024 року не у день складання її повного тексту (21.03.2024 року), а лише 22.03.2024 року, тобто коли у судді закінчились повноваження у цій справі. Відтак, оскаржуване судове рішення ухвалено незаконним складом суду. Вказане є істотним порушенням норм процесуального права в розумінні, що слугує підставою для його скасування.

21 травня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 , в якому просив апеляційну скаргу позивача в частині задоволення позову залишити без задоволення. Разом з тим задовольнити апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2

04 червня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від предстанвика позивачки ОСОБА_1 - адвоката Сушка Руслана Миколайовича, в якому просив вразувати доводи, міркування та докази, зазначені у відзиві, при розгляді та вирішенні цієї справи. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та апеляційна скарга адвоката Костенка Вадима Павловича, який діє в інтересах ОСОБА_2 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відсутні підстави для задоволення позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, внаслідок порушення умов договору № 1 та договору № 2, оскільки позивачем не доведено порушення, невизнання та/або оспорення його права власності.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

Відповідно до ч.1 ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно роз`яснень, які викладені у п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права, в тому числі у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст.392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Тобто, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і доведеність факту порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно (п.п.76-77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).

Встановлено, що 20 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір № 1 (том 1 а. с. 8, 9).

Згідно з умов договору № 1 ОСОБА_1 передає ОСОБА_2 у володіння та розпорядження грошові кошти у розмірі 33000,00 дол. США для придбання транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», 2010 року випуску. Договір укладається з метою задоволення потреб ОСОБА_1 в автотранспорті (п. 1 договору-1).

Відповідно до п. 2 договору № 1 ОСОБА_2 зобов`язується придбати майно за надані ОСОБА_1 кошти та зазначити себе власником майна (титульним володільцем). При цьому, за ОСОБА_1 залишається право власності у частці майна у розмірі -100 відсотків, а ОСОБА_2 визнає та підтверджує право власності ОСОБА_1 на це майно.

Відповідно до п. 3 договору № 1 ОСОБА_2 після придбання майна зобов`язається за першою вимогою ОСОБА_1 протягом 3 днів передати майно ОСОБА_1 та вчинити усі необхідні дії з переоформлення права власності на майно із визначенням ОСОБА_1 в якості власника майна.

Відповідно до пунктів 6, 7 договору № 1 у випадку порушення умов договору сторона несе відповідальність, визначену цим договором та законодавством України. порушення зобов`язань є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов.

Відповідно до п. 13 договору № 1 договір може бути розірвано за згодою сторін, або у односторонньому порядку ОСОБА_1 , в тому числі, шляхом пред`явлення вимоги ОСОБА_2 про переоформлення права власності на майно у повному обсязі, передачу майно та вчинення інших формальностей.

Відповідно до п. 20 договору № 1 сторони погодили, що дія цього договору поширюється на правовідносини, що фактично виникли між сторонами до укладення цього договору, в тому числі в частині спільної діяльності сторін.

02 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір № 2. Майном у цього договорі є автомобіль марки «Toyota Sequoia», 2013 року випуску. Умови договору № 2 є аналогічними умовам договору № 1 (том 1 а.с. 10,11).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу марки «Toyota Sequoia», власником вказано відповідача ОСОБА_2 (том 1 а.с. 12).

26 червня 2021 року позивачем направлено відповідачу ОСОБА_2 вимогу про передачу транспортних засобів та вчинення усіх необхідних дій з переоформлення права власності на ці автомобіля із зазначення позивача їх власником. Заява-вимога отримана ОСОБА_2 цього ж дня, однак останнім не виконана.

Позивач на підтвердженя позовних вимог зазначила, що спірне майно придбано за особисті кошти на підтвердження чого надано договір позики грошових коштів, укладеного між нею та іноземним громадянином 01.02.2018 року (том 1 а.с. 248-249).

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку відмовляючи у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач, з вимогами до якого звернувся позивач, не оспорює та не заперечує жодних прав позивача на спірні автомобілі, тоді, як норми ст. 392 ЦК України вимагають доведення порушення відповідачем права власності, за захистом якого звернувся позивач.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції безпідставно поставив під сумнів належність позивачеві коштів, отриманих від третьої особи за договором позики, оскільки позивач надала в розпорядження суду, документи, що містять належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження обставин належності коштів, зокрема пунктом 11 договору позики від 01.02.2018 року передбачено, що грошові кошти в сумі 250 000 доларів США передано позикодавцем громадянином Іраку ОСОБА_4 кошти в сумі 250 000 доларів США позичальнику (позивачеві) одночасно з підписанням сторонами договору позики, тобто 01.02.2018 року, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки питання походження коштів позивача не є предметом розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції вчинив неправильне застосування норми матеріального права та невірно інтерпретував норму ст. 392 ЦК України та не застосував її до спірних правовідносин, як підставу для задоволення позову, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки такі твердження апелянта зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду в їх оцінці. Крім того суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував до правовідносин що склались у цій справі положення ст. 392 ЦК України.

В оцінці доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відводу судді першої інстанції Якимець О.І., суд апеляційної інстанції враховує наступні обставини.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Статтею 40 ЦПК України регламентовано порядок вирішення заяви про відвід судді, відповідно до частин другої та третьої якої питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід. Якщо заява про відвід судді надійшла до суду пізніше ніж за три робочі дні до наступного засідання, така заява не підлягає передачі на розгляд іншому судді, а питання про відвід судді вирішується судом, що розглядає справу.

Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання апелянта ОСОБА_1 на безпідставність відмови суду першої інстанції у задоволенні заяви про відвід судді Якимець О.І., оскільки питання про відвід судді було вирішено у спосіб передбачений процесуальним законом і в ухвалі суду першої інстанції від 26 лютого 2024 року викладено мотиви та підстави відмови у заявленому відводі (а.с. 204 том 1).

Наявності підстав для визнання відводу обґрунтованим та скасування оскаржуваного судового рішення з підстав, передбачених п. 2 ч. 3 статті 376 ЦПК України, позивачем у апеляційній скарзі не доведено.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, передбачені ст.ст. 263, 264 ЦПК України (незаконність та необгрунтованість рішення, відсутність вирішення ключових питань у справі), зокрема те, що суд не виконав вказані вимоги закону, вчинив довільне тлумачення закону та його неправильне застосування, свавільну інтерпретацію фактичних обставин, не здійснив оцінку доказів та (або) допустив неадекватну оцінку доказів, не встановив фактичні обставини, повністю проігнорував усі доводи та аргументи позивача, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вони є безпідставними, а суд першої інстанції надав оцінку доказам та виклав свої мотиви в мотивувальній частині рішення.

Апеляційна скарга позивача не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і на законність оскаржуваного рішення не впливають, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Доводи апеляційної скарги адвоката Костенка В.П., який діє в інтересах ОСОБА_2 про те, що Подільський районний суд м. Києва не був утворений у законний спосіб, його органом управління є орган, який не має законних повноважень на здійснення таких функцій, всупереч вимогам закону суд не має статусу органу державної влади, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки вони не грунтуються на вимогах закону та жодним доказом не підтверджені.

Доводи апеляційної скарги адвоката Костенка В.П., який діє в інтересах ОСОБА_2 про те, що ухвала суду першої інстанції від 27.02.2024 року (про відмову у задоволенні заявленого стороною відповідача ОСОБА_2 ) є необгрунтованою і незаконною, заявлений відвід вирішений у незаконний спосіб, відтак подальший розгляд справи та ухвалення оскаржуваного рішення від 11.03.2024 року здійснено незаконним (неповажним) складом суду, що є безумовною підставою для його скасування, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки секретар судового засідання та головуючий суддя визначений у порядку передбаченому нормами ЦПК України, підстав для їх відводу судом першої інстанції не встановлено.

Доводи апеляційної скарги адвоката Костенка В.П., який діє в інтересах ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції безпідставною ухвалою від 11.03.2024 року відмовив у заявлених стороною відповідача ОСОБА_2 письмовому відводу секретарю судового засідання Сіренко та усному відводу секретарю судового засідання Карпишиної, оскільки висновки суду першої інстанції зводяться лише до того, що сторона відповідача ОСОБА_2 не згодна з процесуальними рішеннями суду, разом з тим вказана ухвала суду першої інстанції не містить належних та достатніх мотивів на підтвердження зроблених висновків, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки судом першої інстанції під час розгляду клопотань - заяв про відводи секретаря не було знайдено підстав визначених ЦПК України для відводу секретарів, а свої мотиви суд виклав в ухвалах.

Доводи апеляційної скарги адвоката Костенка В.П., який діє в інтересах ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції вирішуючи питання щодо заявлених відводів, не виконав вимоги другого та третього речення частини десятої статті 40 ЦПК України, відповідно до якої суд, який розглядає заяву про відвід, заслуховує особу, якій заявлено відвід, якщо вона бажає надати пояснення, а також думку учасників справи. Однак суддя суду першої інстанції не запропонувала присутній в судовому засіданні секретарю судового засідання Карпишиній надати будь-які пояснення з приводу заявленого відводу, інший секретар Сіренко взагалі не була присутня в судовому засіданні 11.03.2024 року. Вказані доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки це право учасника процесу, а не обов'язок давати пояснення.

Доводи апеляційної скарги адвоката Костенка В.П., який діє в інтересах ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції в супереч вимогам закону протокольною ухвалою на місці постановив відмовити у задоволенні заяви сторони відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі, без будь-яких належних і достатніх мотивів. Крім того вказана ухвала суду винесена без виходу в нарадчу кімнату без проголошення судового рішення після виходу з нарадчої кімнати та без складання повного тексту ухвали. Вказані доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки діючими положеннями ЦПК України не передбачено обов`язковий вихід до нарадчої кімнати при вирішенні цього клопотання.

Доводи апеляційної скарги адвоката Костенка В.П., який діє в інтересах ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції свавільно відмовив у задоволенні клопотання про врегулювання спору за участю судді, без будь-яких належних і достатніх мотивів ухваленого процесуального рішення, оскільки на переконання апелянта, для запобігання зайвим витратам та з метою ефективного рішення справи на обопільно прийнятих для сторін умовах, доцільно врегулювати спір за участю судді у відповідності до глави 4 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки зазначені доводи не є підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Доводи апеляційної скарги адвоката Костенка В.П., який діє в інтересах ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції порушила норми процесуального права ч.ч. 2, 6 ст. 259 ЦПК України, оскільки суддя перевищила визначені законом повноваження - підписала рішення від 11.03.2024 року не у день складення її повного тексту (21.03.2024 року), а лише 22.03.2024 року, тобто коли у судді закінчились повноваження у цій справі, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки такі доводи є припущеннями, які не грунтуються на доказах.

Доводи апеляційної скарги адвоката Костенка В.П., який діє в інтересах ОСОБА_2 про те, що матеріалами справи підтверджено, що суд першої інстанції не виконав вимоги ст.ст. 244, 245 ЦПК України - ухвалив рішення з порушенням правила нарадчої кімнати, що є істотним порушенням норм процесуального права, що перешкоджало ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення у справі, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вони ні чим не підтверджені.

Доводи апеляційної скарги адвоката Костенка В.П., який діє в інтересах ОСОБА_2 про те, що повний текст оскаржуваного рішення від 11.03.2024 року ніби то складено 21.03.2024 року про що зазначено у самому тексті повного рішення, водночас, матеріалами справи підтверджується, що у ній відсутній протокол, складений за правилами ст. 248 ЦПК України, який би містив відомості про вчинення судом процесуальних дій - прийняття, складання і підписання в нарадчій кімнаті повного судового рішення 21.03.2024 року, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 259 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки це є припущенням сторони, які не підтверджені жодним доказом.

Доводи апеляційної скарги адвоката Костенка В.П., який діє в інтересах ОСОБА_2 про те, що судом першої інстанції грубо порушено норми процесуального права передбачені ст. 263 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено таких порушень.

Доводи апеляційної скарги адвоката Костенка В.П., який діє в інтересах ОСОБА_2 про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через порушення норм процесуального права, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 248 ЦПК України, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутній протокол судового засідання від 08.02.2024 року, що призвело до подальшого незаконного розгляду справи по суті, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки зазначені доводи не є підставами для скасування рішення.

Доводи апеляційної скарги адвоката Костенка В.П., який діє в інтересах ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції ухвалою від 15.03.2024 року залишаючи без розгляду зауваження на відстуність протоколу судового засідання від 08.02.2023 року безпідставно посилався на те, що сторона відповідача пропустила 5-денний строк на подання зауваження з приводу неповноти та неправильності протоколу судового засідання, оскільки на думку апелянта відповідно до ч. 1 ст. 249 ЦПК України такий строк не було пропущено, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки як вже зазначалось вище, зазначені доводи не можуть бути підставою для скасування рішення.

Доводи апеляційної скарги адвоката Костенка В.П., який діє в інтересах ОСОБА_2 про те, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню через порушення норм процесуального права ст.ст. 36, 39, 40, 41, 263 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє, як безпідставні, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що заява про відвід не містить доводів на підтвердження упередженості суду, апеляційна скарга відповідача також не містить будь-яких обґрунтованих підстав щодо упередженості судді суду першої інстанції. А відтак підстави для скасування судового рішення за наведених представником апелянта доводів відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги представника відповідача - адвоката Костенка В.П. про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнові права позивача не були порушені відповідачами.

Доводи апеляційних скарг як позивача ОСОБА_1 , так і відповідача ОСОБА_2 не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на їх правильність.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам та вірно застосував до спірних правовідносин положення ст. 392 ЦК України.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та апеляційної скарги адвоката Костенка Вадима Павловича, який діє в інтересах ОСОБА_2 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката Костенка Вадима Павловича, який діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «24» червня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник