ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 червня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/3920/23

Головуючий у першій інстанції Домашенко Ю. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/748/24

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.

з секретарем: Шкарупа Ю.В.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: Козелецька селищна рада Чернігівського району Чернігівської області

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності (суддя Домашенко Ю.М.), ухвалене у смт Козелець, повний текст рішення складено 13 березня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності в порядку набувальної давності на 1/3 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Позов мотивовано тим, що позивачка з 2006 року проживала разом з подружжям ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до моменту їх смерті в будинку АДРЕСА_1 однією сім`єю та вела з ними спільне господарство, надавала їм всіляку допомогу по господарству, догляду, ремонту, утриманням квартири тощо. 28 жовтня 2018 року Козелецьким районним судом Чернігівської області винесено рішення по справі №734/2802/18, яким було встановлено, що ОСОБА_1 проживала безперервно з 2006 року у вищевказаному житловому будинку. Крім цього, дані відомості підтверджено актом від 13 квітня 2018 року, архівними даними з погосподарського обліку, довідкою №2162 від 02 серпня 2018 року, довідкою про поховання, довідкою про склад сім`ї, квитанціями про сплату комунальних послуг. Позивачка вважає, що за нею може бути визнано право власності на 1/3 вказаного будинку в порядку набувальної давності.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 березня 2024 року в задоволенні позову відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що заволодіння спірним майном слід рахувати з 12 квітня 2018 року, після дня смерті ОСОБА_2 . Однак із вказаної дати не сплинув визначений ч.1 ст.344 ЦК України десятирічний строк володіння ОСОБА_2 1/3 частиною будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим підстави для набуття позивачем права власності на це майно в порядку набувальної давності відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано того факту, що позивачка є добросовісним набувачем спірного житлового будинку, оскільки вона з березня 2006 року відкрито володіє, безперервно користувалася і продовжує користуватися спірним майном. ОСОБА_1 за весь період сплачувала комунальні послуги, здійснювала догляд за будинком, робила поточний ремонт та безперешкодно проживала там. За доводами позивачки, спадщина судом відумерлою не визнавалася, а відповідач навпаки не заперечує проти позовних вимог. Відповідно ОСОБА_1 вважає, що вона набула майно в порядку набувальної давності.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що відповідно до технічного паспорта, виготовленого станом на 13 жовтня 2015 року, на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 була власником 1/3 частини зазначеного будинку (а.с.13-19).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилася спадщина і 19 жовтня 2015 року свідоцтво про право на спадщину за законом отримала дочка померлої ОСОБА_2 на 1/3 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а її чоловік ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.6, 7).

Після смерті ОСОБА_2 спадкова справа була заведена Козелецькою районною державною нотаріальною конторою за претензією про грошові вимоги, поданою ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Чернігівського обласного управління (а.с.82-83).

Згідно з Актом обстеження будинковолодіння (квартири) та підтвердження факту проживання від 13 квітня 2018 року, складеного комісією в складі депутата Козелецької об`єднаної територіальної громади та свідків-сусідів, за адресою: в квартирі АДРЕСА_2 на день складання акту зареєстрована ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з нею з березня 2006 року до моменту смерті ОСОБА_2 проживала та проживає, але не зареєстрована ОСОБА_1 , яка з померлою ОСОБА_2 та її матір`ю і чоловіком, які померли, жили однією сім`єю та вела з ними спільне господарство, надавала їм всіляку допомогу по господарству, догляду, ремонту квартири, покупках речей домашнього обіходу, давала їм кошти на існування та лікування тощо. А коли померли поховала їх (а.с.21).

На підставі вказаного акту 06 вересня 2018 року Центром надання адміністративних послуг видано довідку про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, відповідно до якої ОСОБА_1 проживає, але не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.20).

Згідно з довідками, виданими 02 серпня 2018 року виконкомом Козелецької селищної ради Чернігівської області, ОСОБА_1 за власний рахунок здійснила поховання ОСОБА_2 , вказані особи на день смерті тривалий час проживали разом та вели спільне господарство (а.с.26, 27).

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 26 жовтня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 до заінтересованої особи Козелецької селищної ради Чернігівської області про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 , починаючи з березня 2006 року до дня її смерті, відмовлено (а.с.55).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22) та від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23).

Встановивши, що ОСОБА_1 заволоділа спірним майном з 12 квітня 2018 року, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для набуття позивачкою права власності на майно в порядку набувальної давності з огляду на те, що визначений ч.1 ст.344 ЦК України строк володіння 1/3 частиною будинку не сплинув.

Доводи апеляційної скарги, що позивачка є добросовісним набувачем спірного житлового будинку з березня 2006 року, є помилковими, оскільки до дня смерті власниці будинку ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) користування позивачкою будинком грунтувалося на волі власника (за домовленістю з ним), відповідно володіла вона майом не як власник, що виключає можливість набуття права власності на це майно за набувальною давністю, і лише після смерті ОСОБА_2 фактичне володіння ОСОБА_1 майном відбувалося без правових підстав.

Акт про обстеження будинковолодіння, архівні дані з погосподарського обліку, довідка про поховання, довідка про склад сім`ї, квитанції про сплату комунальних послуг, на які в апеляційній скарзі посилається позивачка, не можуть бути визнані підставою для задоволення позовних вимог з урахуванням того, що за матеріалами справи не встановлено необхідну тривалість володіння нерухомим майном.

З цих же підстав не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про те, що Козелецька селищна рада Чернігівської області не заперечує проти позовних вимог і спадщина відумерлою не визнавалася. При цьому в даному випадку визнання відповідачем позову суперечить закону.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують, отже апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: