справа № 619/4784/23
провадження № 2/619/114/24
РІШЕННЯ

іменем України

17 червня 2024 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області у складіголовуючого -суддіБолибока Є.А. за участю:секретаря судового засіданняЛоманової І.А.

Справа № 619/4784/23

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

представник позивача: адвокат Балаклицький В.В.;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представники відповідача: адвокат Строгий В.Ф., адвокат Горбуліна Є.С.;

відповідач: Дергачівська міська рада;

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження позов про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, визнання права власності та стягнення моральної шкоди.

Стислий виклад позиції сторін.

25 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому після уточнення та збільшення позовних вимог просив:

- встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 у спірному домоволодінні разом з матір`ю, ОСОБА_3 , перед її смертю, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування на два житлових будинка з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати, ОСОБА_3 , яка на час відкриття спадщини проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді двох житлових будинків з надвірними будівлями, що знаходяться там же, за нині існуючої топоніміки: АДРЕСА_1 . Один з будинків був побудований у 1958 році, дістався він ОСОБА_3 , його матері за договором дарування, інший - був побудований самою ОСОБА_3 у 1980 році. Заповіту вона не залишила. ОСОБА_1 проживав з народження у одному зі спадкових будинків за вищевказаною адресою, а саме у тому, що був побудований у 1958 році, разом з матір`ю. Проживає він у цьому будинку і на теперішній час, тепер вже зі своєю сім`єю. Відповідно до запису у паспорті ОСОБА_1 з 27 жовтня 1989 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Проте, домоволодіння, розташоване у АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , це одне й те ж домоволодіння. Згідно з даними інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1 , наданих КПТІ «Інвенрос» в січні 2022 року, з самого початку у 1951 році право на забудову будинку і безстрокового користування земельною ділянкою отримав дід ОСОБА_1 за материнською лінією, ОСОБА_4 , і адреса домоволодіння тоді зазначалась як АДРЕСА_4 . Перейменування за номером домоволодіння відбулось відповідно до рішення виконавчого комітету Дергачівської селищної ради депутатів трудящих (без номеру) від 16 лютого 1966 року. Про вказану обставину свідчить фотокопія витягу зі вказаного рішення та завірена копія тексту вказаного рішення, що надійшла з державного архіву Харківської області. За яких обставин у 1989 році, коли ОСОБА_1 виповнилось 16 років і ним вперше отримано паспорт громадянина України, він був зазначений прописаним за колишньою нумерацією № НОМЕР_1 , а не тогочасною № НОМЕР_2 , останній пояснює незумисною опискою працівника паспортного столу. Потім, майже одразу, у 1990 році померла мати ОСОБА_1 , з 1991 по 1993 роки він служив строкову військову службу у лавах Збройних сил України. Після повернення з армії ОСОБА_1 віднайшов, що усі документи, які стосувалися спірного домоволодіння кудись зникли, ні правовстановлюючого документа, ні будинкової книги він не знайшов, тому і не став виправляти ту описку, бо не вважав її суттєвою на той час. 1 січня 2004 року в Україні набув чинності Цивільний кодекс України, прийнятий Верховною Радою України 16 січня 2003 року, який дещо по-новому порівняно з Цивільним кодексом України 1963 року регламентує правила спадкування. Неподання ОСОБА_1 державній нотаріальній конторі заяви про прийняття спадщини пояснюється тим, що 18 років йому виповнилося 26 січня 1991 року, а майже наступного дня закінчився шестимісячний строк на подання ним відповідної заяви. Його законний представник на той час, батько ОСОБА_5 , чомусь не подав відповідної заяви від імені ОСОБА_1 до державної нотаріальної контори. Факт його постійного проживання у вказаному домоволодінні перед смертю матері можуть також підтвердити свідки. Але обов`язок подати ОСОБА_1 державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини не був встановлений ст. 549 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на час відкриття спадщини), оскільки він фактично вступив в управління, володіння спадковим майном. Таким чином, вважає, що він є єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину після смерті своєї матері, ОСОБА_3 . Його рідний брат, відповідач у цій справі, ОСОБА_2 , на 13 років старший за нього. На момент смерті їх матері відповідач проживав зі своєю сім`єю у їх батька, ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_5 . ОСОБА_5 помер у 1999 році і незадовго до своєї смерті він подарував ОСОБА_2 це домоволодіння. У 2005 році останній продав вказане домоволодіння. Одразу після продажу батьківського будинку ОСОБА_2 оселився у будинку, який побудувала його мати та відповідача у 1980 році, за його згодою. На той період часу у нього з відповідачем були гарні сімейні відносини. Він не вбачав ніяких загроз у тому, що відповідач тимчасово оселиться у материному будинку, оскільки останній пообіцяв йому, що не буде претендувати на його спадщину, яка перейшла йому після смерті матері та яку він фактично прийняв. Відповідач, у свою чергу, одноосібно розпорядився спадщиною після смерті їх батька. Так він і відповідач жили своїми сім`ями у одному домоволодінні, доки у січні 2022 року він не дізнався, що на підставі рішень Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року по справі №2-177/2007 та від 08 липня 2008 року по справі № 2-1541/2008 за ОСОБА_2 визнано право власності на 9/10 частини спірного домоволодіння. Звертає увагу, що на його думку, відповідач навмисно не залучив його до участі у вищенаведених справах, з метою неправомірно набути у власність спірне домоволодіння. Разом з цим, незважаючи на існування рішення суду по цивільній справі № 2-177/2007, оскільки ОСОБА_2 не було зареєстровано у Державному реєстрі прав речові права на вищенаведене нерухоме майно, то у нього і не виникло право власності на нього. З матеріалів наведених справ встановлено, що підставою для претендування на частку у власності спірного домоволодіння відповідач зазначив твердження, що начебто він у 1999 році побудував самостійно будинок, у якому ОСОБА_1 йому дозволив тимчасово жити, про що зазначено вище. Факт того, що другий будинок побудовано їх матір`ю, підтверджується копіями чеків про придбання відповідних будматеріалів в 1978-1979 р.р. та показаннями свідків: сусідами, знайомими з сім`єю та співробітниками, з якими ОСОБА_3 працювала в системі кооперативної торгівлі міста Дергачі. Постановою завідувача Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області від 21 червня 2023 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 внаслідок неприйняття ОСОБА_1 спадщини після смерті матері та неможливості встановити коло спадкоємців, хто насправді прийняв спадщину згідно з реєстрацією за однією адресою з померлою. Фактично, перепоною видачі ОСОБА_1 свідоцтва про спадщину є вищезазначена невідповідність реєстрації, зазначеної у його паспорті, і відсутність будинкової книги. Щодо стягнення моральної шкоди зазначає, що він у 2005 році дозволив відповідачу оселитися у спірному домоволодінні, яке він фактично прийняв у спадщину після смерті їх матері, оскільки на той період часу між ними були гарні сімейні відносини. Так позивач і відповідач жили своїми сім`ями у одному домоволодінні, доки у січні 2022 року позивач не дізнався, що його рідний брат, не кажучи йому жодного слова, ініціював позови до Дергачівського районного суду Харківської області, надавши недостовірну інформацію, за наслідками розгляду яких за ним визнано право власності на 9/10 частини спірного домоволодіння. Він не очікував такої зради з боку свого рідного брата. Через зазначені дії відповідача він зазнав моральної шкоди. Неправомірні дії відповідача призвели до його душевних страждань, стану постійного стресу, порушення звичних комфортних умов проживання його та членів його сім`ї, та спричиняє йому не лише моральні страждання, але і змушує звертатись до суду за захистом своїх порушених прав, що потребує не лише матеріальних. Він оцінює завдану йому відповідачем моральну шкоду у розмірі 150 000 гривень. Також вказує, що він очікує понести судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 50 000 гривень.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вказує, що позивач зазначає, що після смерті їх спільної з відповідачем матері відкрилась спадщина у вигляді двох житлових будинків з надвірними будівлями, що розташовані у АДРЕСА_1 . При цьому ОСОБА_1 вказує, що один із цих будинків був побудований у 1968 році та належав ОСОБА_6 на підставі договору дарування, інший - був побудований спадкодавцем у 1980 році. Вважає наведену позицію необґрунтованою, недоведеною та такою, що не відповідає дійсним обставинам справи, а також спростовується рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанції, які набрали законної сили. Згідно договору дарування від 08 лютого 1980 року ОСОБА_7 прийняла у дар житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 1200 м2, загальною житловою площею 20,80 м2 разом із примикаючими надвірними будівлями у вигляді сараю та льоху. У висновку про стан забудови присадибної ділянки від 20 вересня 2006 року вказано, що садиба належить ОСОБА_7 згідно договору дарування від 08 лютого 1980 року. Разом з ОСОБА_7 , яка померла у 1990 році в садибі проживав її син ОСОБА_2 , який самовільно без оформлення технічної документації, побудував на цій присадибній ділянці другий житловий будинок за попередньою усною згодою. Згідно технічного паспорту від 27 липня 2005 року на садибі по АДРЕСА_2 ) зазначено наявність двох окремих споруд з найменуванням "А-1" та "Б-1". Рішенням № 24 ІІ сесії V скликання Дергачівської міської ради від 09 червня 2006 року земельну ділянку по фактичному користуванню загальною площею 0,1200 ґа, з них 0,40 ґа для обслуговування житлового будинку, господарчих будівель та споруд та 0,02 ґа для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 закріплено за ОСОБА_2 . В 2007 році він звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області з позовною заявою про встановлення права власності на самовільно збудовані будівлі, що фактично знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які побудовані на присадибній ділянці, закріпленій за ним Рішенням 11 сесії У скликання №24 від 09.06.2006 після смерті матері ОСОБА_7 , померлої у 1990 році. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року по справі №2-177/2007 позовну заяву про визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок літ. "Б-1" з верандою літ. "б", літ. "б 2", тамбуром літ. "б 1", сараєм літ. "Д", літ. "Г", зливну яму літ. "Ж", огорожу було задоволено та визнано за ним право власності на вказані самовільно збудовані будівлі, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 . Рішенням виконавчого комітету Дергачівської міської ради № 151 від 11 грудня 2007 року за заявою ОСОБА_2 було внесено зміни в адресу домоволодіння АДРЕСА_1 та присвоєно вказаному житловому будинку, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності нову адресу: АДРЕСА_2 . Відповідно до Рішення №24 ІІ сесії V скликання Дергачівської міської ради від 09 червня 2006 року комунальним підприємством "Інвенрос" внесено зміни в планові матеріали технічної документації домоволодіння АДРЕСА_1 , та видано на адресу Дергачівської міської ради довідку від 5 лютого 2008 року за підписом директора вказаного підприємства, в якій зазначено, що житловий будинок літ. "Б-1" з верандою літ. "б", літ. "б 2", тамбуром літ. "б 1", сараї літ. "Д", літ. "Г", зливну яму літ. "Ж", огорожа №1-2, що розташовані у АДРЕСА_2 складає 9/10 частин від усього домоволодіння. Вказує, що за відповідачем в судовому порядку визнано право власності на самочинно побудовані ним будівлі на земельній ділянці. Судом зроблено висновок, що така новобудова, є власністю того зі співвласників садиби, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Вважає, що позивачем не надано жодного доказу того, що житловий будинок літ. «Б-1» із верандою літ. «б», верандою літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараями літ. «Д», літ. «Г», зливною ямою літ. «Ж», огорожею, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , якому присвоєно нову адресу: АДРЕСА_2 , на праві приватної власності належав спадкодавцеві. Отже, доводи позивача про те, що після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина у вигляді двох житлових будинків з надвірними будівлями, що розташовані у АДРЕСА_1 , один із яких належав останній на праві приватної власності на підставі договору дарування, а інший - був побудований нею у 1980 році, не відповідає дійсним обставинам справи, та лише свідчить про введення суду в оману та зловживання ним своїми процесуальними правами. Щодо встановлення факту постійного проживання позивача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини зазначає, що ОСОБА_1 посилається на те, що він з народження і до теперішнього часу проживає в спадковому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зазначаючи, що на момент відкриття спадщини за вказаною адресою він проживав разом із ОСОБА_6 . При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що згідно запису в паспорті від 27.10.1989 він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Поміж іншого, позивач зазначає, що згідно даних інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1 , наданих КПТІ "Інвенрос" в січні 2022 року, у 1951 році ОСОБА_4 було надано під забудову в безстрокове користування земельну ділянку, та в подальшому спадковому житловому будинку побудованому на вказаній ділянці була присвоєна адреса: АДРЕСА_2 . Рішенням виконавчого комітету Дергачівської селищної ради депутатів трудящих від 16.02.1966 року здійснено перейменування номерів домоволодінь. Позивач стверджує, що він фактично прописаний за адресою: АДРЕСА_1 , однак відомості в офіційних документах містять технічну помилку в нумерації будинку, у зв`язку з чим адреса його реєстрації значиться за іншою адресою. Крім того, зі змісту наданих позивачем тверджень щодо обґрунтування причин, що стали перешкодою для вступу та оформлення ним спадщини, встановлено, що він посилається одночасно на невідповідність відомостей щодо фактичного місця його реєстрації та проживання, а також на те, що у встановлений ЦК УРСР шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини він не мав можливості подати таку заяву, оскільки був неповнолітнім. З наведеного не зрозуміло, чи позивач вважає себе особою, яка фактично прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном у зв`язку з тим, що проживав за адресою: АДРЕСА_1 , чи його доводи направлені на доведення факту реєстрації за місцем проживання спадкодавця, які ґрунтуються на тій обставині, що на його думку місце його реєстрації та фактичного проживання у спадковому майні не збігається з обставин технічної помилки, або ОСОБА_1 вважає, що строк для подачі заяви для прийняття спадщини ним був пропущений з обставин, що не залежали від його волі з причин, вказаних в позовній заяві. Чітке формулювання правової позиції позивача та розмежування наведених ним тверджень, на думку відповідача є необхідним та має суттєве значення для встановлення істини по справі, для того, щоб суд мав змогу всебічно та неупереджено розглянути питання, що стосується його прав та законних інтересів. Однак, надані ним твердження різняться та є взаємовиключними. Зазначає, що позивачем не долучено до позовної заяви жодних доказів, які підтверджували б факт вступу в управління або володіння житловим будинком за вказаною адресою, які повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Крім того, в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.06.2023 за №879/02-31 зазначено, що за даними Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області спадщину після смерті ОСОБА_3 , її син ОСОБА_1 не прийняв, заяву про прийняття спадщини після смерті матері до нотаріальної контори протягом строку, встановленого для прийняття спадщини не подав та зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не проживав і не був зареєстрований згідно довідки, виданої Дергачівською міською радою Харківської області 06.01.2023 №24/03-31. Згідно інформації, наданої Дергачівською міською радою Харківської області на адвокатський запит представника відповідача, відповідно до даних реєстру територіальної громади та облікових даних архівної картотеки відомості щодо реєстрації місця проживання громадянки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 на території Дергачівської Документ сформований в системі міської територіальної громади зареєстрованою не значиться. Згідно відповіді Дергачівської міської ради від 06.10.2023 №2603/03-31 інформація щодо осіб, які нa момент смерті ОСОБА_6 станом на 25.07.1990 були зареєстровані та фактично проживали разом із померлою та документи, які б це підтверджували в розпорядженні Дергачівської міської ради - відсутні. ОСОБА_1 зазначає, що факт його проживання у домоволодінні, що на праві приватної власності належало їх спільної з відповідачем матері можуть підтвердити свідки. При цьому, позивач не надає до суду жодних доказів на підтвердження його спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Також, посилання позивача на той факт, що місце його реєстрації за адресою АДРЕСА_2 зазначено помилково, хоча на його думку він фактично був зареєстрований за адресою місцезнаходження спадкового майна із зазначенням старої нумерації домоволодіння не є тотожним підтвердженню його фактичного місце проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Отже, обставини, на які посилається позивач не підтверджуються жодними доказами, не відповідають дійсним обставинам справи, а також свідчать про зловживання ним своїми процесуальними правами з метою введення суду в оману та включення до складу спадщини майна, яке за життя не належало спадкодавцеві, та не може бути об`єктом спільної часткової власності, що було доведено при розгляді цивільних справ, суб`єктним складом сторін яких були ті ж особи, що і по справі, яка розглядається.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

10 жовтня 2023 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 10 год 00 хв 21 листопада 2023 року. Направлено відповідачу копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позов в строк до 16 листопада 2023 року, але не менше п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Витребувано докази.

16 жовтня 2023 року на виконання ухвали суду від 10.10.2023 Дергачівська державна нотаріальна контора надала до суду копію спадкової справи № 162/2023.

09 листопада 2023 року до суду надійшов через «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву.

20 листопада 2023 року до суду надійшла через «Електронний суд» заява ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог.

21 листопада 2024 року підготовче засідання відкладено на 11 год 30 хв 14.12.2023.

14 грудня 2024 року залучено Дергачівську міську раду співвідповідачем по справі. Підготовче засідання відкладено на 10 год 00 хв 15.01.2024.

15 січня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 11 год 00 хв 12.02.2024.

12 лютого 2024 року у судовому засіданні оголошено перерву на 11 год 00 хв 14.03.2024.

14 березня 2024 року у судовому засіданні оголошено перерву на 11 год 00 хв 25.04.2024.

19 березня 2024 року представник відповідача - адвокат Строгий В.Ф. надав до суду письмові пояснення, в яких просив урахувати ці письмові пояснення та висновок про стан забудови присадибної ділянки від 20.09.2006 при розгляді справи.

25 квітня 2024 року у судовому засіданні оголошено перерву на 11 год 00 хв 29.05.2024.

29 травня 2024 року у судовому засіданні оголошено перерву на 11 год 00 хв 17.06.2024.

06 червня 2024 року до суду надійшли письмові пояснення у судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Горбуліної Є.С.

11 червня 2024 року до суду надійшли через систему «Електронний суд» письмові пояснення у судовому засіданні представника позивача - адвоката Балаклицького В.В.

У судове засідання 17.06.2024 позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Балаклицький В.В. не з`явилися, представник позивача надав до суду заяву, у якій просить проводити судове засідання без його участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити в повному обсязі.

У судове засідання 17.06.2024 відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Горбуліна Є.С. не з`явилися. Представник відповідача надала до суду заяву, у якій просить розглядати справу без відповідача та його представника.

У судове засідання представник співвідповідача Дергачівської міської ради Суржкова В.В. не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без участі представника Дергачівської міської ради, при прийнятті рішення покладається на розсуд суду.

Частиною 3 ст. 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьками є: батько - ОСОБА_5 , мати - ОСОБА_7 .

З огляду на свідоцтво про смерть серії НОМЕР_4 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою завідувача Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області № 879/02-31 від 21 червня 2023 року було відмовлено ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_8 , у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 внаслідок неприйняття ОСОБА_1 спадщини після смерті матері та неможливості встановити коло спадкоємців, хто прийняв спадщину згідно з реєстрацією за однією адресою з померлою.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 липня 2008 року (справа № 2-1541/2008) визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ. «Б-1» із верандою літ. «б», верандою літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараями літ. «Д», літ. «Г», зливною ямою літ. «Ж», огорожею, що зазначені в рішенні Дергачівського районного суду від 26 жовтня 2007 року (справа № 2-177/2007 р.) як самостійно визнані будівлі, що становлять 9/10 частини садиби, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2022 року, залишеною без змін постановою ВС від 16 грудня 2022 року, рішення суду від 08 липня 2008 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року (справа № 2-177/2007) визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ. «Б-1» з верандою літ. «б» та з верандою літ. «б2», тамбуром літ. «б1», сараї літ. «Д», літ. «Г», зливну яму літ. «Ж», які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Харківського апеляційного суду від 21.05.2024 рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 жовтня 2007 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За положенням частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як частина друга статті 1220 ЦК України, так і стаття 525 ЦК Української РСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Оскільки спадкодавець ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак спірні правовідносини, що пов`язані із питаннями саме відкриття та прийняття спадщини після смерті такої особи на той час були врегульовані нормами ЦК УРСР у редакції 1963 року.

За правилами статей 529-530 ЦК УРСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого. Статтею 535 ЦК УРСР передбачено, що неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку.

Статтею 561 ЦК УРСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Разом із цим, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини.

Згідно статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні були бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особи, які мали право на обов`язкову частку в спадщині на підставі статті 535 ЦК УРСР, у тому числі й малолітні діти спадкодавця, проте не здійснили дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 ЦК УРСР), мали право звернутися з позовом про продовження строку для прийняття спадщини (стаття 550 ЦК УРСР).

Згідно зі статтею 553 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 554 ЦК УРСР у разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках.

Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 560 ЦК УРСР, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця.

Відповідно до статті 13 ЦК УРСР неповнолітні віком від п`ятнадцяти до вісімнадцяти років вправі укладати угоди за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальників.

Як установлено судами та вбачається з матеріалів справи, протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_3 з заявою про прийняття спадщини ніхто не звернувся.

Батько позивача, як законний представник свого неповнолітньої на той час дитини ОСОБА_1 , якому на той час було 17 років, до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини не звертався, а також не вступив в управління або володіння спадковим майном, тобто ним не було виконано вказаного законодавчо встановленого обов`язку, та не здійснено передбачених на той час чинним законодавством дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Нормами ЦК УРСР не передбачено автоматичного прийняття спадщини неповнолітньою особою.

До нотаріуса з заявою про видачу спадщини позивач звернувся лише 21 червня 2023 року, з даною позовною заявою позивач звернувся - 25 вересня 2023 року (у віці 50 років), тобто як з пропуском шестимісячного строку з дня смерті спадкодавця, так і зі спливом шести місяців після набуття ним повноліття.

Виходячи з зазначеного, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги, мав право на спадкування за законом, але стосовно нього як неповнолітнього, а в наступному і ним самим у повнолітньому віці, не було здійснено дій щодо виконання вимог статті 549 ЦК УРСР, відтак останній не прийняв спадщину.

Частиною першою статті 550 ЦК УРСР визначено, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути подовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку й без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Цей строк може бути подовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску.

Аналогічна норма міститься у статті 1272 ЦК України.

Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила вищезазначених статей можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнанні судом поважними.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, тимчасова непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини.

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємця, складні умови праці, які пов`язані із тривалими відрядженнями, у тому числі закордонними, перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України, відбування покарання, з чим пов`язана неможливість прийняття спадщини, необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Неповнолітній вік позивача та нездійснення його батьком встановлених законодавством обов`язків щодо прийняття спадщини після смерті матері є поважними причинами, щодо пропуску строку прийняття спадщини позивачем до його повнолітня, тобто до 26 січня 1991 року.

Зазначені позивачем причини пропуску строку прийняття спадщини після досягнення ним повноліття, а саме: що 18 років йому виповнилося 26 січня 1991 року, а майже наступного дня закінчився шестимісячний строк на подання ним відповідної заяви. Його законний представник на той час, батько ОСОБА_5 , чомусь не подав відповідної заяви від імені ОСОБА_1 до державної нотаріальної контори, відповідно до норм ЦК, які були чинні коли він досяг повноліття, не можуть бути визнані поважними.

Досягнувши 26 січня 1991 року повноліття, позивач набув право на звернення із заявою про прийняття спадщини. Однак, з такою заявою позивач звернувся лише 21 червня 2023 року, а в суд за захистом своїх прав - лише 25 вересня 2023 року, тобто з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Суд ураховує, що після досягнення повноліття та набуття повної цивільної дієздатності у 1991 році, позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та згодом з позовом до суду про встановлення факту постійного проживання у спірному домоволодінні разом з матір`ю лише у 2023 році, зазначивши при цьому причинами пропуску такого строку лише те, що майже наступного дня після виповнення йому 18 років, 26 січня 1991 року, закінчився шестимісячний строк на подання ним відповідної заяви, а його законний представник на той час, батько ОСОБА_5 , чомусь не подав відповідної заяви від його імені до державної нотаріальної контори.

Однак, заявник не надав суду доказів того, що у період з 26 січня 1991 року він мав об`єктивні та непереборні перешкоди у прийнятті спадщини? а також не зазначив чому не звернувся з відповідною заявою про продовження строку для прийняття спадщини.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 ЦПК України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Суд зазначає, що про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то, враховуючи положення статей 1268, 1269 ЦК України, мова може йти лише, якщо спадкові правовідносин виникли після набрання чинності ЦК України (після 1 січня 2004 року). Якщо ж спадщина відкрилась до набрання чинності ЦК України, слід враховувати, що статтею 549 ЦК УРСР було визначено перелік дій, які свідчать про прийняття спадщини - фактичний вступ у володіння та управління спадковим майном.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт постійного проживання разом з матір`ю, проте зазначений факт встановлюється в разі якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року, оскільки в такому випадку відносини спадкування регулюються правилами ЦК України.

Так як спірні правовідносини, що пов`язані із питаннями саме відкриття та прийняття спадщини після смерті матері позивача врегульовані нормами ЦК УРСР, то відповідно до цих правил у разі відмови нотаріуса в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду з вимогою про встановлення факту прийняття спадщини.

Проте, з вимогою про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_1 не звернувся.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.

Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд.

Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача.

Предметом позову ОСОБА_1 визначив вимогу про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не встановлення факту прийняття спадщини.

З огляду на викладене у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини має бути відмовлено у зв`язку із застосуванням позивачем способу захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України.

У зв`язку з цим з цим суд не бере до уваги показання свідків та посилання ОСОБА_1 щодо незумисної описки працівника паспортного столу, який у його паспорті вказав адресу місця проживання: « АДРЕСА_4 » замість « АДРЕСА_3 ».

Інші вимоги позивача є похідними вимогами від вимоги про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, які також не підлягають задоволенню.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 358/1647/18.

Згідно з ч. 1 та п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Так як суд відмовляє у задоволенні позову, то судові витрати покладаються на позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до абз. 1 ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ;

відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ;

відповідач: Дергачівська міська рада, місцезнаходження: 60303, Харківська область, Харківський район, м. Дергачі, пл. Перемоги, буд. 5, код в .

Повне судове рішення складено 24 червня 2024 року.

Суддя Є. А. Болибок