Провадження № 2/752/828/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Машкевич К.В.

за участю секретаря - Гненик К.П.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідачки 44 425, 85 грн. заборгованості з кредитним договором.

Посилається в позові на те, що 05 лютого 2020 року між АТ`РВС Банк» та відповідачкою була підписана заява -договір №1039058 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції банку на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

Відповідно до умов договору відповідачці був наданий кредит у розірі 40 404, 04 грн. строком на 12 місяців під фіксовану ставку, разовою комісією при видачі кредиту 1% від наданого кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту 5% від суми кредиту.

В день підписання договору відповідачка отримала кредитну картку № НОМЕР_1 , відкриту згідно умов договору.

Сума кредиту була перерахована на картковий рахунок відповідачки.

Відповідно до п.7.3.1 договору кредит мав погашатися щомісячно ануїтентними платежами, визначеними Графіком платежів шляхом забезпечення наявності грошових коштів на рахунках для погашення заборгованості.

В порушення умов договору кредит відповідачкою погашався нерегулярно та не в повному обсязі.

Всього було погашено 31 754, 04 грн.

05 травня 2021 року між АТ`РВС Банк» та ТОВ`ФК`Паріс» був укладений договір про відступлення права вимоги №05/05-2021-1.

Відповідно до Додатку №1 до Договору загальна сума заборгованості становить 39 810, 59 грн., з яких:

-24 507, 15 грн. заборгованості по кредиту;

-1 162, 04 грн. заборгованості за процентами;

-14 141, 40 грн. заборгованості за комісією.

Відповідно до п.7.7.2.1.7 Публічної пропозиції клієнт зобов`язаний сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитними коштами до фактичного виконання зобов`язань за умовами договору.

При цьому розмір процентів при простроченні виконання зобов`язання, згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, встановлюється на рівні процентної ставки за користування кредитом, визначеної умовами договору.

На момент звернення до суду заборгованість відповідачки становить 44 425, 85 гр., з яких:

-24 507, 15 грн. заборгованості по кредиту;

-1 162, 04 грн. заборгованості за процентами;

-14 141, 40 грн. заборгованості за комісією.

У зв`язку з простроченняи грошового зобов`язання на суму 39 810, 59 грн. за період з 05 травня 2021 року до 02 листопада 2021 року на підставі ч.2 ст.625 ЦК України відповідачці нараховано:

-18% річних за користування грошовими коштами в сумі 3 573, 14 грн.;

-інфляційні втрати в розмірі 1 042, 12 грн.

Виходячи з цього, невиконання відповідачкою умов договору, просить задовольнити позов.

Позов був зареєстрований судом 26 вересня 2022 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 28 вересня 2022 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачу копію позовної заяви з додатками.

Відповідно до ст.178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позов.

26 грудня 2022 року відповідачка подала відзив, яким проти позову заперечує.

Зазначає, що позивачем не надано розрахунку заборгованості по процентах, який не ґрунтується на умовах договору і наданому ним же розрахунку.

Крм того, зазначає, що позивачем не надано доказів оформлення та укладення з нею та отримання Умов та Правил надання банківських послуг.

Позивачем також не надано інформації про строк дії картки та доказів зарахування кредитних коштів на неї.

Не надано також доказів відкриття рахунку на її ім.»я, виписки по даному рахунку, що б підтвердило рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості.

Роздруківка з сайту відповідача не може бути доказом укладення договору, як і його істотних умов, як це передбачено законом.

Вважає також, що стягнення з неї комісії суперечить вимогам закону та постанові правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року.

Вважає також, що укладений договір з банком суперечить вимогам закону, її правам, як споживача банківських послуг, в його змісті не надано всієї іформації,яка вимагається законом до змісту кредитного договору, а тому просить у позові відмовити.

В цей же день відповідачка подала зустрічний позов про визнання недійсним умов договору в частині нарахування плати за розрахунково-касове обслуговування та зоов`язання здійснити зарахування коштів у сумі 10 101, 00 грн. в рахунок суми тіла кредиту.

Увалою суду від 18 червня 2024 року зустрічний позв за клопотанням представника відповідачки був залишений без розгляду.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, просить розглядати справу в його відсутності.

Представник відповідачки після оголошеної в справі перерви в судове засідання також не з`явилася, про час розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у постанові в справі № 918/539/16 від 07 липня 2022 року, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в її відсутності.

Заслухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов`язується надати грошові кошти/кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України врегульовано, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Судом встановлено, що 05 лютого 2020 року між АТ`РВС Банк» та відповідачкою був укладений кредитний договір шляхом підписання Заяви -договору №1039058 про надання банкіської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції банку на укладання договору про комплексне банківське ослуговування фізичних осіб.

Відповідно до умов договору за заявою відповідачки їй був наданий кредит у розмірі 40 404, 04 грн. строком на 12 місяців під фіксовану процентну ставку в розмірі 18% річних.

За умовами договору була встановлена разова комісія при видачі кредиту 1% від наданого кредиту, а також щомісячна комісія за супроводження кредиту в розмірі 5% від суми кредиту.

Кредитні кошти були перераховані на картковий рахунок відповідачки, як клієнта, зазначений у договорі.

Пунктом 11 договору відповідачка підтвердила отримання кредитної картки № НОМЕР_1 , відкриту згідно умов договору.

Додатком №1 до Заяви-договору сторонами був узгоджений Графік платежів, згідно з яким кредит мав погашатися щомісячно ануїтентними платежами з урахуванням процентів та іншими платежами за додаткові та супутні послуги, а саме: розрахунково-касове обслуговування та комісію.

( а.с. 26 - 27 )

05 травня 2021 року між АТ`РВС Банк» та ТОВ`ФК`Паріс» був укладений договір про відступлення права вимоги №05/05-2021-1.

Звертаючись до суду, позивач зазначив, що в порушення умов договору кредит відповідачкю погашався нерегулярно та не в повному обсязі.

Всього було погашено 31 754, 04 грн.

Відповідно до Додатку №1 до Договору про відступлення права вимоги загальна сума заборгованості становить 39 810, 59 грн., з яких:

-24 507, 15 грн. заборгованості по кредиту;

-1 162, 04 грн. заборгованості за процентами;

-14 141, 40 грн. заборгвоансоті за комісією.

Окрім заборгованості за умовами договору позивач просить стягнути з відповідачки, згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, за період з 05 травня 2021 року до 02 листопада 2021 року 18% річних за користування грошовими коштами в сумі 3 573, 14 грн. як річні та інфляційні встрати в розмірі 1 042, 12 грн.

( а.с.34 - 82 )

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання.

Позивачем при зверненні до суду наданий чіткий та зрозумілий розрахунок заборгованості відповідачки за умовами договору з приведенням дат внесення плати в погашення кредиту та процентів, розміру внесених платежів, спрямування вказаних платежів виходячи з визначених умов, викладених у Додатку №1 до договору,а також прострочених сум при внесенні платежів.

( а.с.75 - 82 )

Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов"язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, уклавши договір на умовах, викладених у ньому, відповідачка, як позичальник, тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

З матеріалів справи вбачається, що умови договору банком при його укладенні були виконані, кредит був наданий та перерахований на відкритий у банку рахунок на ім.»я відповідачки.

Вказані оставини остання засвідчила своїм підписом у Заяві-договорі, як і отримання картки на виконання умов договору.

В свою чергу встановлено, відповідачка умови договору не виконує, кредит та відсотки за умовам договору не погашає, що привело до виникнення заборгованості.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи викладене вище, неналежне виконання відповідачкою умов кредитного договору,що привело до виникнення заборгованості, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення суми заборгованості та відсотків.

Щодо суми процентів до стягнення, суд виходить з наступного.

Як зазначено вище, строк дії кредитного договору, укладеного між сторонами, становить 12 місяців.

З розрахунку позивача вбачається, що проценти нараховані з моменту укладення договору в лютому 2020 року і до травня 2021 року, тобто до укладення договору про відступлення права вимоги.

За змістом ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати розмір процентів, якщо інше не встановлено договором.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові Великої Палати в справі № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦИК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З урахуванням цього, до стягнення з відповідачки належать проценти за період часу з березня 2020 року до лютого 2021 року в розмірі 365, 68 грн.( 5657.79 - 5 292. 11 = 365. 68 ).

Що стосується стягнення плати за обслуговування кредиту, право на стягнення якої заперечується відповідачкою з посиланням на постанову правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року, суд виходить з наступного.

Відповідно до абз.3 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Крім того, згідно з п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» викладено в новій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України» Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з ч.2 ст.8 даного Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, даним Законом безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування», у тому числі його п. 4 ч.1 ст. 1 та ч.2 ст. 8 Закону, постановою Правління Національного банку України №49 від 08 червня 2017 року були затверджені Правила про споживчий кредит.

Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту".

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Додатком 2 до Правил про споживчий кредит до платежів за додаткові та супутні послуги банку віднесено, у тому числі, розрахунково-касове обслуговування.

З урахуванням того, що Правила про споживчий кредит розроблені та затверджені на виконання вимог Закону України» Про споживче кредитування», вимоги позивача про стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості суд вважає правомірними.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно достатті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до даної норми закону є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

З точки зору закону поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч.2 ст.1048 ЦК України і охоронна норма ч.2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

З урахуванням цього, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч.1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення з березня 2021 року підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

З урахуванням приведеного розрахунку позивачем проведено нарахування річних та інфляційних втрат відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

( а.с. 82 )

Пи укладенні договору сторони дійшли згоди про розмір процентної ставки за користування кредитом - 18% протягом строку його дії.

Цей же розмір процентів зазначено в Гафіку погашення кредиту.

Обидва документи підписані відповідачкою, як позичальником.

У вказаних підписаних відповідачкою документах відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Така відповідальність визначена в п.7.7.2.17 Публічної пропозиції АТ`РВС Банк» на укладення договору комплексного обслуговування фізичних осіб, згідно з якою якою відповідальність за с.2 ст.625 ЦК України застосовується в вигляді процентів, зазанечних у договорі, а саме 18%.

( а.с. 5 - 25 )

Суд враховує, що Публічна пропозиція відповідачкою не підписана.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові в справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року зазначила, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першоїстатті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням цього суд вважає безпідставним нарахування річних у розмірі 18% відповідно до Публічної пропозиції АТ`РВС Банк».

З урахуванням цього, норми ч.2 ст.625 ЦК України така відповідальність має застосовуватися в приведеному законом розмірі - 3%.

Таким чином, сума річних у зв`язку з неналежним виконанням умов договору відповідачкою має становити 1 194,32 грн.

Суд не приймає до уваги заперечення відповідачки, викладені в відзиві, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог.

Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача.

Крім того, суд також враховує, що статтями 22, 24 Конституції України закріплено принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Тобто, рівними є не тільки права, а й обов`язки сторін у справі.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 219/1704/17 від 13 травня 2020 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, у контексті дотримання принципу змагальності сторін, у процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Звертаючись до суду, позивачем приведені обставини та надані докази, якими обґрунтовуються вимоги позову.

Відповідачка, заперечуючи проти позову, будь-яких доказів виконання умов договору та відсутності у неї обов`язку перед позивачем, не довела.

Посилаючись на ненадання позивачем доказів у частині розміру процентів до стягнення, доказів відсутності свго обов`язку в цій частині не надала, свого розрахунку не навела.

Що стосується відсутності у неї обов`язку, як споживача, сплачувати комісію за обслуговування кредиту з посилання на відповідну постанову НБУ, такий її обов`язок приведений судом вище.

З урахуванням цього твердження відповідачки судом не можуть бути прийняті до уваги.

Крім того, відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

З урахуванням приведеного, суд не приймає до уваги решту приведених відповідачкою у відзиві заперечень.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, часткового задоволення вимог позивача, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 2 245, 48 гр. судового збору.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 15, 16, 525-526, 610, 611, 625, 626- 629, ч.1 ст.634, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія`Паріс» 24 507, 15 грн. заборгованості по кредиту, 365, 68 грн. процентів, 14 141, 40 грн. комісії, 1194.32 грн. річних, 1 042, 12 грн. інфляційних втрат та 2 245, 48 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс», адреса: 03150 м.Київ вул. Велика Васильківська, 77А, .

Відповідач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.В. Машкевич