Справа № 716/1160/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.06.2024 м.Заставна

Заставнівський районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Стрільця Я.С.,

з участю секретаря судових засідань Якимик К.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Заставна цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В :

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження, заінтересована особа ОСОБА_2 в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що він самостійно і одноособово виховує та повністю самостійно утримує неповнолітню дитину доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 07 червня 2017 року між ним та заінтересованою особою ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.

В шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

26 грудня 2023 року рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області шлюб між подружжям розірвано .

З червня 2022 року їх спільна донька проживає разом з ним. Він самостійно займається її вихованням та утриманням.

Вказує, що встановлення факту перебування дитини на його утриманні необхідно для захисту прав та інтересів дитини, оформлення документів для отримання соціальної допомоги, вирішення питання про переміщення його з дитиною без згоди матері.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 не з`явився. Надав суду письмову заяву в якій вказав, що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та провести судовий розгляд без його участі.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання також не з`явилась. Звернулась до суду із письмовою заявою в якій вказала, що не заперечує проти того, щоб їх спільна малолітня донька ОСОБА_3 залишилась проживати із заявником та перебувала на його самостійному утриманні та вихованні. Просила проводити розгляд справи без її участі.

Дослідивши матеріали справи та взявши до уваги письмові заяви учасників судового провадження, суд приходить до наступного висновку.

Заяву про встановлення такого факту ОСОБА_1 пред`явив до суду за правилами окремого провадження.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

В судовому засіданні встановлено, що 07 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений шлюб, який зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області, про що складено відповідний актовий запис № 833. Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 26.12.2023 справа № 716/2001/23 шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а. с. 14-15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народилась донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 9).

Після розірвання шлюбу, їх спільна дитина залишилася проживати з заявником. Останній самостійно займається її вихованням та утриманням.

Той факт, що дитина проживає разом з батьком та перебуває на його самостійному вихованні та утриманні також підтверджується договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, участь батьків у вихованні дітей від 05.10.2023 (а. с. 11-12), а також нотаріально завіреною заявою ОСОБА_2 про надання згоди на виїзд дитини за кордон з її батьком (а. с. 13).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Обставини самостійного виховання та утримання батьком малолітньої дитини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. У суду не має підстав сумніватись в достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Суд вважає, що заявником доведений факт самостійного виховання та утримання малолітньої дитини доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За вказаних обставин та з урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне встановити такий факт в судовому порядку, оскільки це відповідатиме законним правам та інтересам заявника, а також малолітньої дитини.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 7, 10, 12, 13, 293, 315, 333, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , самостійно і одноособово виховує та повністю самостійно утримує неповнолітню дитину доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Чернівецького апеляційного суду.

Повне найменування та ім`я учасників справи:

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт громадянина України (ID картка) № НОМЕР_3 від 11.09.2020 року, проживає на АДРЕСА_1 ;

Заінтересована особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , паспорт громадянина України (ID картка) № НОМЕР_5 виданий 12.06.2018, проживає на АДРЕСА_2 .

Суддя Ярослав СТРІЛЕЦЬ