Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/2059/20
номер провадження 2/695/66/24

27 травня 2024 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Середи Л.В.;
секретаря Оніщенко Н.В.;
позивача за первісним позовом,
відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 ;
представника позивача за первісним позовом,
відповідача за зустрічним позовом адвоката Бочарова О.М.;
відповідача за первісним позовом,
позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ;
представника відповідача за первісним позовом,
відповідача за зустрічним позовом адвоката Зеленого Ю.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші у порядку загального позовного провадження цивільну справу за первісною позовною заявою ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя,
У серпні 2020 р. ОСОБА_3 , через свого представника, адвоката Бочарова О.М., звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просив визнати особистою приватною власністю будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 був власником трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , яку він отримав будучи членом ЖСК «Будівельник-13», та за яку він кожного місяця сплачував пайові внески до лютого 1995р. Позивач із серпня 1975р. перебував у шлюбі із ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . В лютому 1998р. позивач зареєстрував шлюб із відповідачем. Отримавши у вересні 1999р. свідоцтво про право приватної власності на вказану квартиру, позивач у серпні 2005р. її продав та у вересні того ж року придбав будинок у АДРЕСА_1 , за кошти в сумі 47 596.00 грн. Сімейне життя позивача та відповідача не склалося та рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.04.2020р. шлюб між сторонами було розірвано. Позивач за первісним позовом наполягає, що хоча будинок був придбаний в період шлюбу із відповідачем, однак останній придбаний за кошти позивача, які він отримав в наслідок продажу його квартири, тому сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
За цих підстав позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.
Ухвалою судді від 08.09.2020р. відкрито провадження по даній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
У жовтні 2020 р. ОСОБА_2 звернулася до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у листопаді 1998р. та проживали в АДРЕСА_2 разом із дітьми відповідача від першого шлюбу. Оскільки діти відповідача за зустрічним позовом подорослішали, сторони почали шукати рішення щодо продажу вказаної квартири, а тому ОСОБА_3 02.08.2005р. продав вказану квартиру і цього ж місяця придбав квартиру своїй дочці ОСОБА_6 та сину ОСОБА_4 . Також ОСОБА_3 у серпні 2005року, за кошти від продажу квартири придбав собі автомобіль ВАЗ 2106. Після продажу квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали у батьків позивача за зустрічним позовом та в серпні 2005 року придбали будинок в АДРЕСА_1 . Позивачка наполягає, що вказаний будинок був придбаний сторонами за спільні кошти, остання вела трудову діяльність, що стверджується записами її трудової книжки, брала активну участь у придбанні вказаного будинку, його ремонті, була присутня при укладенні договору купівлі-продажу та давала письмову згоду на придбання будинку. Окрім того ОСОБА_2 наполягає, що для придбання вказаного будинку були використані кошти в тому числі дружини її брата ОСОБА_7 у сумі 25 000.00 грн.
За вказаних обставин, посилаючись на норми ст.ст. 65, 69 СК України ОСОБА_2 просить суд визнати вказаний вище будинок спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та провести розподіл майна подружжя, виділивши позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 1/2 частину будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача витрати по оплаті судового збору.
Ухвалою суду від 12.11.2020р прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.
24.11.2020р. на адресу суду від представника ОСОБА_3 , адвоката Бочарова О.М. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого повідомив, що квартира, яка була продана ОСОБА_3 , була продана за кошти в сумі 303 000.00 грн.. При цьому квартира, яка була придбана для дітей ОСОБА_3 , згідно договору купівлі-продажу квартири коштувала 10 000.00 грн., а сама квартира була придбана сином та дочкою позивача за первісним позовом за їх власні кошти. Згідно договору купівлі-продажу спірного будинку, останній був придбаний за кошти в сумі 47 596.00 грн. Таким чином доводи ОСОБА_2 про придбання будинку за спільні кошти спростовуються матеріалами справи, а остання не надала жодних доказів, які б підтвердили факту спільної участі подружжя у придбанні вказаного спірного майна.
Ухвалою суду від 28.01.2021р. змінено порядок розгляду справи та по розгляду даної справи призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 16.09.2021р. підготовче провадження по даній справі закрито.
Ухвалою суду від 19.03.2024р. у зв`язку із смертю ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 до участі у справі в якості правонаступника позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом залучено його спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
У судовому засіданні 19.03.2024р. ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав повністю, суду пояснив, що він проживав разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у квартирі його батька, поки батько не продав квартиру. Квартира, яка була придбана ним та його сестрою була придбана за кошти, які збиралися усією родиною позивачів. У судове засідання 27.05.2024р. ОСОБА_4 не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив.
У судовому засіданні 19.03.2024р. ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала повністю та наполягала на їх задоволенні пояснила суду, що ОСОБА_2 та її батько ОСОБА_3 проживали разом із нею та її братом ОСОБА_4 .. Квартира у якій вони проживали належала її батькові ОСОБА_3 .. Оскільки відносини у них почали погіршуватись, батько вирішив продати вказану квартиру і придбав їй та брату двокімнатну квартиру в м. Київ. В судовому засіданні 27.05.2024р. ОСОБА_1 просила розгляд справи здійснювати за відсутності її брата ОСОБА_4 , наполягала, що придбана нею та братом квартира в м. Києві має невеликі розміри, тому її вартість є виправданою, а спірний будинок був придбаний її батьком за його особисті кошти, які були отримані від продажу квартири.
У судовому засіданні представник позивачів за первісним позовом, відповідачів за зустрічним позовом адвокат Бочаров О.М. розгляд справи просив проводити за відсутності ОСОБА_4 , наполягав на задоволенні первісного позову, пороти задоволення зустрічного позову заперечував. Вказував, що матеріали справи містять достатньо доказів, що спірний будинок був придбаний за особисті кошти ОСОБА_3 , а тому останній є його особистою приватною власністю.
Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову, вказувала, що будинок був придбаний в інтересах сім`ї за їх спільні із ОСОБА_3 кошти. Позивач за зустрічним позовом здійснювала ремонт та догляд за вказаним будинком, а тому просить розподілити майно подружжя та виділити їй 1/2 частину вказаного будинку з надвірними спорудами.
Представник ОСОБА_2 , адвокат Зелений Ю.В. у судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечував, стверджував, що спірний будинок був придбаний за спільні кошти, а тому є спільним майном подружжя. Матеріали справи не містять жодних доказів придбання вказаного будинку за особисті кошти ОСОБА_3 .. Кошти, які були отримані від продажу квартири були витрачені на придбання житла для дітей ОСОБА_3 та придбання автомобіля. Таким чином зустрічний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі. Від виклику заявлених свідків представник ОСОБА_2 відмовився у зв`язку із їх перебуванням за кордоном.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8 20.11.1998 р. зареєстрували шлюб, після реєстрації якого прізвище дружини змінено на « ОСОБА_9 ».
Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.04.2020р., яке вступило в законну силу 07.08.2020 р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно з договором купівлі-продажу будинку від 16.09.2005р., посвідченим державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2816, ОСОБА_3 придбав будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 . За умовами вказаного договору продаж будинку був вчинений за 47 596.00 грн., які продавець одержав від покупця до підписання цього договору.

ОСОБА_3 звертаючись до суду із позовом про визнання вказаного будинку особистою приватною власністю вказував, що зазначений будинок був придбаний ним за його особисті кошти, які були отримані від продажу квартири в м. Київ, що належала йому особисто на підставі свідоцтва про право власності на квартиру. Вартість придбання вказаного будинку, є значно нижчої ніж вартість продажу квартири, що стверджується доданими договорами купівлі-продажу будинку та квартири, які додані до матеріалів справи.

Після смерті ОСОБА_3 його правонаступники ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вказані вимоги підтримали повністю, наполягаючи на тому, що їх батько придбав вказаний будинок за власні кошти, які отримані від продажу квартири, а тому вказаний будинок є його особистою власністю.

Надаючи оцінку вказаним правовідносинам суд зазначає наступне.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

У випадку набуття подружжям права власності на майно до 2004 р., а поділ спільного майна здійснюється після 2004 р. очевидно, що подружнє правовідношення виникло під час дії КпШС. У свою чергу права й обов`язки, яких сторони набувають у зв`язку з поділом спільного майна, виникають уже після того, як набув чинності СК України. Одна частина правовідношень регулюється старим законом (КпШС), а друга новим (СК України).

У зв`язку з цим порядок набуття спільного майна та його правовий режим визначаються старим законом, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими новим законом.

Оскільки спірне майно було придбано у вересні 2005р. суд до спірних правовідносин застосовує норми СК України, хоча і в статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20 червня 1969 року було визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми ст. 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у цивільній справі №318/1863/17).

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ст. 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між сторонами або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Наведений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року у цивільній справі №664/3661/15-ц, постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у цивільній справі №361/4130/16-ц, у постанові Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у цивільній справі №447/3676/14-ц.

Шлюбний договір або інша домовленість сторін щодо спірного майна в матеріалах справи відсутні.

Конституційний суд України в рішенні № 17-рп/2012 від 19 вересня 2012 року у справі №1-8/2012 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, зазначає, що відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, наведені норми та правові висновки Верховного Суду свідчать про існування презумпції спільності майна подружжя, яка встановлена ст. 60 СК України.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у цивільній справі №345/5108/18, постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у цивільній справі № 308/11958/14-ц.

У постанові Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у цивільній справі № 394/876/17 акцентується увага на тому, що презумпція спільності майна має бути спростована належними доказами.

При цьому суд також враховує правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22.01.2020 по справі №711/2302/18, відповідно до якої придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно було придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Представник позивачів за первісним позовом мотивує свої вимоги отриманням коштів ОСОБА_3 від продажу квартири, яка була отримання ним ще до укладення шлюбу. За твердженням сторони позивача за первісним позовом, різниця у вартості квартири, яка була продана на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.082005р. та вартості придбаного будинку свідчить про можливість придбання останньої ОСОБА_3 виключно за вказані кошти.

Однак такі доводи, на переконання суду, зводяться до припущень та не підтверджуються жодними доказами.

Матеріали справи не містять жодних даних про те, яким чином (готівковим/не готівковим) здійснювався розрахунок під час придбання вказаного спірного будинку, хто саме здійснював оплату коштів, джерела походження таких коштів, тощо.

Порівняння цін вартості проданого та придбаного майна ніяким чином не може свідчити про придбання майна, вартість якого нижче, виключно за особисті кошти одного з подружжя.

Також суд враховує пояснення сторін щодо причини придбання вказаного спірного будинку. Сторони вказували, що вони з часу реєстрації шлюбу проживали разом у квартирі в м. Київ, однак через сварки між собою квартира була продана. Вказаний спірний будинок був придбаний в період шлюбу, для спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , останні зареєстрували своє місце проживання за вказаною адресою, що стверджується відповідними відмітками про реєстрацію місця проживання у паспортах останніх. Таким чином вказаний будинок купувався з метою спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ..

Зазначені вище обставини стверджуються також нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2 від 16.09.2005р., яка посвідчена державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори Компанієць О.Г., зареєстрована в реєстрі за №2815 та надана суду Черкаським обласним державним нотаріальним архівом. Відповідно до вказаної заяви ОСОБА_2 дає згоду на укладення договору про купівлю її чоловіком ОСОБА_3 будинку з надвірними будівлями, котрий знаходиться по АДРЕСА_1 . Вказаною заявою ОСОБА_2 підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання нерухомості є їх спільною сумісною власністю. Придбаний будинок також буде об`єктом права спільної сумісної власності як таке, що набувається ними за час шлюбу. Також, із змісту вказаної заяви вбачається, що ОСОБА_2 підтвердила, що договір купівлі-продажу, з текстом якого вона ознайомлена, укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які вони безпосередньо обговорили і вважають вигідними для них.

Вказана заява ОСОБА_2 посвідчена в той же день та тим же нотаріусом, який посвідчував вказаний вище договір купівлі-продажу вказаного спірного будинку.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надані в якості додатків до первісного позову договору купівлі-продажу квартир, та спірного будинку лише підтверджують особу покупця та продавця вказаного майна, але жодним чином не доводять факту придбання спірного майна виключно за особисті кошти ОСОБА_3 ..

Нотаріально посвідчена у встановленому законом порядку заява із чітким та однозначним її змістом вочевидь є вагомим доказом, який спростовує доводи сторони позивача за первісним позовом, які фактично зводяться до припущень.

Жодних доказів щодо походження коштів за які придбано вказаний будинок, джерела їх походження позивачем за первісним позовом не наведено та не додано, а враховуючи дані трудових книжок, які додані до матеріалів справи, обоє із колишнього подружжя працювали та мали джерела заробітку.

Таким чином сторона позивача за первісним позовом, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надала суду доказу в порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, а саме набуття у власність ОСОБА_3 спірного майна виключно за особисті кошти останнього.

Таким чином суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Оскільки судом попередньо вже встановлено, що матеріали справи не містять доказів належності спірного майна одному із колишнього подружжя на праві особистої приватної власності, враховуючи вказану вище презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та відсутності доказів, які б вказану презумпцію спростували, суд приходить до переконання, що ОСОБА_10 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторони не домовилися про порядок поділу спірного майна, зокрема, позивачі за первісним позовом підтримали позовні вимоги про визнання майна особистою приватною власністю їх батька.

Таким чином на підставі викладеного вище, з метою необхідності захисту прав ОСОБА_2 , виходячи із рівності часток сторін у власності на спірну нерухомість, взявши до уваги період набуття майна, спільність коштів, використаних для його придбання і утримання, суд приходить до висновку про обґрунтованість зустрічних позовних вимог, а тому даний зустрічний позов належить задовольнити повністю.

Відповідно до правил ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно вказаного правила, судовий збір за первісною позовною заявою відшкодуванню не підлягає, судовий збір за зустрічним позовом підлягає відшкодуванню за рахунок відповідачів.

Керуючись ст. 2, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354-356 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 .

У порядку поділу об`єкта спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами за АДРЕСА_1 .

Стягнути з правонаступників відповідача за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 840.00 (вісімсот сорок) гривень у порядку відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 06 червня 2024 року.

Суддя : Середа Л.В.