Справа № 713/1086/24
Провадження №2/713/286/24
РІШЕННЯ

іменем України

05.06.2024 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі: головуючого судді Кибич І.А., за участю секретаря судових засідань Троценко Л.Г., з участю представника позивача адвоката Краснюка В.В., представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Стадника І.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вижниця в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , де третьою особою без самостійних вимог на стороні позивача є ОСОБА_4 , про визнання права власності на частку спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із позовною заявою про визнання права власності на частку спільного майна подружжя до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , де третьою особою без самостійних вимог на стороні позивача є ОСОБА_4 .

Просить визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку, з відповідною часткою належних до нього надвірних будівель та господарських споруд, що розташований в АДРЕСА_1 , як спільне майно подружжя.

Свої позовні вимоги обґрунтував наступним.

27 квітня 1969 року одружився із ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ). В 1980 році ними, як подружжям в АДРЕСА_1 , було побудовано житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. 30.05.2014 року житловий будинок був зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружина ОСОБА_5 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із 1/2 частини житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 .

Наразі виникло непорозуміння між ним та онуком ОСОБА_1 , який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , та його матір`ю і його дочкою, ОСОБА_3 , так як він відмовився від спадкового майна, після смерті своєї дружини на користь свого онука ОСОБА_1 . Непорозуміння полягає в тому, що відповідачі зобов`язались відповідну суму компенсації сплатити його дочці ОСОБА_4 , яка також відмовилась від спадкового майна на користь ОСОБА_1 .

Посилаючись на ст.ст.22, 29 КпШС та ст.ст.60, 63, 69 ЦК України, у ОСОБА_2 виникла необхідність визнати за ним право власності на належну йому 1/2 частину житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 , як на спільне майно подружжя, оскільки належна йому 1/2 частина житлового будинку в спадщину не входить.

Заяви (клопотання) учасників справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 позовні вимоги підтримали, посилались на обставини викладені в позові, просили задовольнити.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_3 не з`явилась. До початку розгляду справи від відповідачки ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги ОСОБА_2 не визнає.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_8 позовні вимоги не визнав, підтримав поданий відзив, в якому зазначив, що ОСОБА_2 не доведено, що нерухоме спадкове майно, на яке він претендує є спільним майном подружжя.

ОСОБА_2 у своїй позовній заяві стверджує, що спірний житловий будинок був збудований ним та покійною дружиною, як подружжям, у 1980 році, при цьому будь-яких доказів на підтвердження зазначеного суду не надав. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті. Сам по собі факт оформлення права власності на житловий будинок в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, позивач ОСОБА_2 особисто надав приватному нотаріусу Олійник Ю.М. заяву за № 120 від 07.04.2021 року про те, що від спадщини, яка залишилася після смерті дружини, відмовився на користь онука померлої, також на виділ частки в спільному майні подружжя не претендує. Фактично позивач відмовився отримувати свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя і в подальшому не скористався своїм правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини в межах строку, встановленого законом. ОСОБА_3 є неналежним відповідачем, оскільки не має відношення до спільного майна подружжя та спадкового майна, від якого вона відмовилася на користь ОСОБА_1 , онука позивача. Просить відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_4 позовні вимоги визнала, не заперечувала щодо задоволення.

Суд, заслухавши позивача та його представника, представника відповідача, третю особу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку спільного майна подружжя, необхідно відмовити. Позов ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку спільного майна подружжя, необхідно задовольнити виходячи з наступного.

В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів .

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 , виданого повторно 09 квітня 2024 року, актовий запис №13.

Позивач ОСОБА_2 та померла ОСОБА_5 , з 27 квітня 1969 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження Серія НОМЕР_2 від 27.04.1969 року.

За час спільного проживання, позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було побудовано житловий будинок, з належними до нього надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 .

З копії технічного паспорту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами вбачається, що житловий будинок під літ. «А» та господарські споруди 1980 року побудови, розташований в АДРЕСА_1 .

З інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №373599477 від 10.04.2024 року вбачається, що право власності на житловий будинок з господарськими будівлям та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 зареєстровано 26 липня 2014 року за ОСОБА_5 .

З матеріалів спадкової справи №43/2021 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 вбачається наступне:

07 квітня 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_5 ;

07 квітня 2021 року ОСОБА_3 подала заяву, згідно якої від спадщини після смерті ОСОБА_5 відмовилась на користь ОСОБА_1 ;

07 квітня 2021 року ОСОБА_2 подав заяву, згідно якої від спадщини після смерті ОСОБА_5 відмовився на користь ОСОБА_1 ; зміст ст.60-65 СК України йому відомий, на виділ частки в спільному майні подружжя не претендує;

07 квітня 2021 року ОСОБА_4 подала заяву, згідно якої від спадщини після смерті ОСОБА_5 відмовилась на користь ОСОБА_1 .

Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (в ред. 1969 р.), що діяв на той час, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю (в ред. 1969 р.), в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.ст. 60 , 61, 63 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу , належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства , догляд за дітьми , хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу). Об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном , що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Згідно ч. 2ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно ч. 2ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 3ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.ч. 1, 2ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5ст. 1268 ЦК України).

Аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави вважати, що в разі смерті співвласника майна, що перебуває в спільній сумісній власності, частки кожного з співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

За змістом частини першої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

Відповідно до пункту 4.15. глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012№ 296/5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутні заборони або арешту цього майна.

Пункт 4.21 глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій передбачає, що при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя.

Зважаючи на приписи ст.60, 69, 70 СК України, ст.ст.368, 370 ЦК України, частки кожного із співвласників є рівними і дорівнюють 1/2 частці, отже, позивач має право на 1/2 частину спільного майна як один із подружжя, як частку спільного сумісного майна подружжя.

В разі смерті співвласника майна, що перебуває в спільній сумісній власності, частки кожного з співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів КЦС від 27.06.2019 р. по справі № 200/13839/15-ц).

При цьому, частка спільної сумісної власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя (Постанова ВСУ від 25.05.2016 року, справа № 6-692це с2016).

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд вважає, що позивачем ОСОБА_2 надано належні докази, які підтверджують той факт, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , набутий за спільні кошти, у період спільного проживання як подружжя, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Посилання представника відповідача ОСОБА_8 відносно того, що позивачем не доведено, що нерухоме спадкове майно, на яке він претендує є спільним майном подружжя, не знайшло підтвердження в судовому засіданні та спростовується дослідженими доказами, які суд визнає належними та допустимими.

Після смерті ОСОБА_5 , відкрилась спадщина на 1/2 ідеальну частку спільного майна подружжя, позивач ОСОБА_5 подав заяву про відмову від належної частки на користь ОСОБА_1 саме у спадковому майні. Окремої заяви про відмову від належної йому частки в спільному майні подружжя, ним не подано.

Слід зауважити, що посилання представника відповідача ОСОБА_8 стосовно того, що не встановлено перебування позивача ОСОБА_2 та померлої ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, оскільки їх прізвище в свідоцтві про одруження вказано « ОСОБА_9 » є неспроможними та необґрунтованими, оскільки при прийнятті заяви від ОСОБА_2 про відмову від належної йому частки у спадковому майні, що залишилось після смерті його дружини ОСОБА_5 , приватним нотаріусом не було порушено питання про невідповідність наданих документів та встановлення даного факту (факту проживання як подружжя).

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.142 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме, сплачений судовий збір в сумі 1710,25 гривень.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку спільного майна подружжя, судом встановлено наступне.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та Верховним Судом в постановах від 06 травня 2019 року у справі № 522/4687/14-ц та від 5 серпня 2020 року у справі № 733/529/17.

Оскільки у вказаній справі відповідачка ОСОБА_3 відмовилась від спадщини, на користь ОСОБА_1 , який прийняв спадщину, на спадкове майно та на частку спільного майна подружжя не претендує, підстави для залучення до участі у справі у якості відповідача ОСОБА_3 , були відсутні.

Встановивши, що у даній справі позов заявлено до неналежного відповідача - ОСОБА_3 , суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку спільного майна подружжя.

Керуючись ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю, ст.ст.60, 61, 63, 70 СК України, ст.ст.4, 13, ст.76, 77, 247, 258-265, 315, 354 ЦПК України, Суд, -

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку спільного майна подружжя, - відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку спільного майна подружжя, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку житлового будинку, з відповідною часткою належних до нього надвірних будівель та господарських споруд, що розташований в АДРЕСА_1 , як спільне майно подружжя.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме, судовий збір в сумі 1710 (Одну тисячу сімсот десять) гривень 25 (Двадцять п`ять) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_3 ), зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП НОМЕР_4 ), зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_4 .

Третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_5 .

Суддя Іван КИБИЧ