Номер провадження 2/754/875/24
РІШЕННЯ

Іменем України

11 червня 2024 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Негірьової О.Д.

за участю представника позивача - адвоката Пересунька С.С.

за участю представника відповідача - адвоката Гладкого Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Сенс Банк" звернулось до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості.

Позивач свої позовні вимоги мотивує тим, що 12.06.2007 ОСОБА_1 уклала з Акціонерно-комерційний Банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» Договір кредиту № 40.29.-48/240. Відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, грошові кошти в розмірі 14560дол США. Позивач свої зобов`язання перед відповідачем, відповідно до договору, виконав у повному обсязі, надавши кредит в розмірі 14560дол США. Однак відповідачка належним чином не виконала взяті на себе зобов`язання. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідачка має заборгованість перед банком в розмірі 20433,70дол США, а саме: - заборгованість за кредитом 7614,12дол США; - заборгованість за відсотками 12819,58дол США. На підставі наведеного просять стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ "Сенс Банк" заборгованість в розмірі 20433,70дол США.

24.10.2023 ухвалою Деснянського районного суму м. Києва відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

24.11.2023 до суду від адвоката Гладкого Р.В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву сторона відповідача зазначає, що позивачем неправомірно здійснюється нарахування відсотків за користування кредитом у завищеному розмірі. За розрахунком заборгованості, який додано Банком до позову, вбачається що банком з 05.11.2008 було збільшено відсоткову ставку за користування кредитними коштами з 11,5% до 13,5%. А матеріали справи не містять доказів виконання вимог Банком процедури збільшення відсотків за користування кредитом, жодного повідомлення про підвищення відсоткової ставки відповідачці не надсилалось. Отже очевидним є факт незаконного підвищення банком процентної ставки за користування кредитом. Також у своєму відзиві зазначають, що банком пропущений строк позовної давності, відповідно вимоги стосовно стягнення зазначеної в позові суми заборгованості, не можуть бути задоволені. Враховуючи, що останній платіж за користування кредитом був зроблений відповідачкою 20.09.2010, та беручи до уваги те, що термін сплати заборгованості встановлений, згідно графіку платежів, до 10 числа кожного місяця, то права позивача слід вважати порушеним після несплати відповідачкою платежу за вказаний період, а саме з першого дня прострочення - 11.10.2010. Однак з позовною заявою Банк звернувся до суду лише в 2023 році, майже через 13 років з моменту його порушених прав. Звертають увагу, що банком до позовної заяви надано розрахунок заборгованості, з якого вбачається що 04.08.2017 відповідачкою було зроблено оплату за користування кредиту (по відсоткам) в розмірі 1,15дол США. Даний платіж не може братися до уваги, оскільки відповідне зарахування коштів, ймовірно відбулось самостійно банком, шляхом сплати коштів задля переривання строку позовної давності. Тому просять відмовити в задоволенні позову, застосувати строк позовної давності та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу.

У судовому засіданні представник АТ «Сенс Банк» - адвокат Пересунько С.С. позов підтримував у повному обсязі та просив задовольнити.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Гладкий Р.В., позов не визнавав, заперечував проти його задоволення в повному обсязі, просив відмовити застосувавши строк позовної давності.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та їх правовідносини.

12.06.2007 між Акціонерно-комерційним Банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір кредиту №40.29-48/240 на купівлю автотранспортних засобів.

Відповідно до п. 1.1., 1.1.2 Договору, кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового використання грошові кошти в розмірі 14560дол США, зі сплатою 11,5 процентів річних та порядком погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяці згідно графіку, який вказаний в Договорі, із кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 11.06.2014.

Згідно із п. 1.2. Договору, кредит надається позичальнику на наступні цілі: для оплати придбаного автомобіля марки Hyundai Getz, 2007 року виписку, згідно Договору купівлі продажу № СО530-2 від 30.05.2007, укладеного між позичальником та ДП Паритет-АС.

В якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань, щодо погашення кредиту, сплати відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, кредитор укладає з позичальником, у день укладання цього Договору, Договір застави транспортного засобу, визначеного п. 1.2. цього договору, заставною вартістю 81700,00грн (п. 1.3., 1.3.1 Договору).

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових коштів в іноземній валюті (дол. США) з позичкового рахунку, шляхом конвертації через касу банку, для подальшого перерахування позичальником на цілі, визначені в п. 1.2. Договору.

Відповідно до п. 2.6., 2.6.1., 2.6.2., у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішенням Правління або Комітету з управління активами та пасивами АКБ «Укрсоцбанк», кредитор має право ініціювати зміну процентної ставки за надання кредиту, визначеної цим договором. Про намір змінити розмір процентної ставки за надання кредиту, кредитор зобов`язаний повідомити позичальника не пізніше ніж за сім днів до дати початку їх введення, а також надати для укладання додаткову угоду про внесення змін до цього Договору. У разі, якщо позичальник погодиться зі зміненим розміром процентної ставки, він зобов`язаний протягом п`яти робочих днів підписати надану кредитором угоду про внесення змін до цього Договору, та повернути її кредитору (п. 2.6., 2.6.1, 2.6.2 Договору).

Згідно із п. 3.3.9 Договору, позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, визначеному в п. 1.1. Договору.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним Договором №40.29-48/240 від 12.06.2007, загальний розмір заборгованості становить 20433,70дол США, а саме: - заборгованість за кредитом 7614,12дол США; - заборгованість за відсотками 12819,58дол США.

15.10.2019 Рішенням АТ «Укрсоцбанк» № 5/2019, було припинено Акціонерне Товариство «Укрсоцбанк», шляхом приєднання до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», де в п. 1.2. Рішенням було визначено, що правонаступником щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», виникає у Акціонерного товариства «Альфа-Банк».

12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ "Альфа-Банк" було прийнято рішення про зміну найменування банку АТ "Альфа-Банк" на АТ "Сенс Банк", а також внесені зміни до Статуту АТ "Альфа-Банк" шляхом затвердження його в новій редакції.

30.11.2022 були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме змінено найменування банку з АТ "Альфа-Банк" на АТ "Сенс Банк".

04.07.2023 відповідачці було направлено Вимогу про усунення порушень, згідно якої позивач вимагав повернути кредитні кошти в досудовому порядку. Однак вимога кредитора зі сторони відповідачки залишилась без реагування.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати кредит позичальнику в розмірі й на умовах передбачених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити відсотки.

Частиною першою статті 651 ЦК України визначено, що зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі п. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Судом установлено, що відповідно до Договору АТ "Сенс Банк" зобов`язується надати кредит для оплати придбаного автомобіля марки Hyundai Getz, 2007 року випуску, який є предметом застави.

Згідно із Договору, позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання.

Банк свої зобов`язання за кредитом виконав у повному обсязі, надавши відповідачці грошові кошти в розмірі 14560,00дол США, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 12.06.2007.

Однак відповідачка зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, в зв`язку з чим утворилась заборгованість відповідачки перед банком за вищевказаним кредитним договором.

Статті 610, 612 ЦК України регламентують, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Отже, підписанням Договору відповідачка підтвердила прийняття відповідних умов надання кредитного Договору, а також підтвердила, що вона повідомлена кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідним відповідно до вимог чинного законодавства України.

Стаття 526 ЦК України регламентує, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Однак судом установлено факт незаконного підвищення Банком процентної ставки за користування кредитом.

Так у відповідності до розрахунку заборгованості за кредитним Договором №40.29-48/240 від 12.06.2007, 05.11.2008 Банком було збільшено відсоткову ставку за користування кредитними коштами з 11,5% на 13,5%, у супереч п. 2.6.1, 2.6.2 умов кредитного Договору.

Стороною позивача не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що Банком було повідомлено відповідачку про намір змінити проценту ставку за надання кредиту. Також матеріали справи не містять доказів, що відповідачка погодилась зі зміненим розміром процентної ставки і таке погодження викладено у додатковій угоді про несення змін до Кредитного договору та підписано сторонами, як це передбачено п. 2.6.2 Договору.

При цьому належним повідомленням боржника щодо підвищення процентної ставки за кредитом є спосіб, визначений сторонами у договорі. Банк має довести, що він повідомив боржника належним чином; неправомірною є зміна процентної ставки навіть у разі належного повідомлення, якщо договором чітко передбачено підписання в таких випадках додаткової угоди; потрібно також враховувати поведінку сторін після прийняття рішення банком щодо зміни процентної ставки, зважаючи на положення цивільного законодавства про укладення та зміну договору, зокрема: а) якщо боржник сплачує проценти за новою ставкою, то пропозицію слід вважати прийнятою і правочин вчиненим, враховуючи частини другу, третю статті 205, частину другу статті 642 ЦК України (навіть за відсутності доказів про належне повідомлення боржника), оскільки фактичні дії свідчать про прийняття пропозиції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 березня 2020 року у справі № 713/1548/18.

Отже суд вважає, що процента ставка за користування кредитом повинна була нараховуватись відповідно до п. 1.1. Договору в розмірі 11,5 %, а не 13,5% річних, що дає суду підстави визнати нарахування відсотків у розмірі 12819,58дол.США такими, що здійснені без дотримання умов кредитного договору.

Крім того, суд критично ставиться до платежу від 04.08.2017 у розмірі 1,15дол США в рахунок погашення нарахованих відсотків, що відображається у виписці по особовому рахунку, наданому до суду банком, на виконання ухвали суду.

Оскільки документ наданий Банком, це лише внутрішній документ, який відображає рух грошових коштів на поточному рахунку, та який підтверджує виконання операцій щодо погашення кредитної заборгованості відповідачкою.

До того ж банківська виписка, це копія записів на розрахунковому рахунку в банку, яка одночасно служить також підставою для бухгалтерських записів в обліковій системі, які відома лише Банку. І не відображається у вільному доступі до позичальника.

Відсутність платіжного документу з підписом боржника, дає суду право зазначити про відсутність здійснення платежу самим боржником або за його згодою. А тому суд не бере до уваги, в якості доказу сплату 1,15дол США від 04.08.2017, у рахунок погашення нарахованих відсотків, як переривання строку позовної давності.

Під час розгляду справи сторона відповідача заявила клопотання про застосування строків позовної давності до нарахувань позивача та просили суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог та відмовити в задоволенні позову.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ «Устименко проти України», якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є обмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип правової визначеності, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Сторони кредитного договору № 40.29-48/240 врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Настання строку кредитування за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Отже, з матеріалів справи, доказів наданих позивачем та відповідачем, суд дійшов до висновку, що останній платіж за користування кредитними коштами відповідачем був проведений 20.09.2010.

Таким чином, згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За правилами частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

Також, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і №22095/93, § 51)).

Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Отже з досліджених доказів судом установлено, що Акціонерному товариству «Сенс Банк» з 11.10.2010 (з першого дня прострочення оплати по кредитним зобов`язанням) стало відомо про порушення ОСОБА_1 своїх зобов`язань по сплаті кредиту та нарахованих процентів.

З жовтня 2010 року Банком жодних вимог про усунення порушень кредитного договору відповідачці направлено не було. Лише 04.07.2023 Банком була направлена Вимога про усунення перешкод, що підтверджується списком рекомендованих листів АТ «Укпошта».

Тому початком трирічного строку позовної давності, в межах якого Банку необхідно було звернутися до суду із позовом про захист своїх прав є 11.10.2010, останнім днем закінчення перебігу трирічного строку позовної давності є 11.10.2013. До того ж суд зауважує, що крім пропуску строку звернення до суду після останнього платежу боржником, банком пропущений трирічний строк позовної давності після кінцевого терміну повернення кредитної заборгованості (11.06.2014), який сплив 11.06.2017.

Натомість позивач звернувся до суду із позовною заявою тільки 19.10.2023, що свідчить про пропуск строку позовної давності.

З урахуванням наведених вище вимог закону, досліджених судом доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, у межах якого позивачу необхідно було звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Зокрема суд зауважує, що встановлене порушення умов кредитного договору щодо суми нарахованих відсотків не змінює того факту, що нарахування як тіла кредиту так і відсотків відбулося вже поза межами строку позовної давності.

Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного сторонами не надано.

Таким чином, суд дійшов висновку про відмову в позовних вимогах щодо стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Що стосується вимоги про відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов до такого.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів відповідачки ОСОБА_1 в суді здійснював адвокат Гладкий Р.В. на підставі Договору про надання правничої допомоги №б/н від 08.11.20232; Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1490622; Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, рахунками на оплату та платіжними інструкціями.

Однак при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 25000,00грн не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечить принципу розподілу таких витрат, оскільки в матеріалах справи відсутній детальний опис виконаних робіт, а з матеріалалів справи вбачається відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи та участю адвоката в судових засіданнях.

Однак, беручі до уваги, що рішенням суду в задоволенні позову відмовлено, що дає суду зазначити про здійснення адвокатом відповідачки належного захисту в суду, але судом враховується недотримання співмірності затрат на правничу допомогу та з ціною позову і вважає, що необхідно зменшити розмір стягнень з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу до суми 10000,00грн, якавідповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Враховуючи викладене вище, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позовна заява подана до суд з пропуском строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Керуючись Конституцією України, статтями 11, 207, 525-526, 530, 536, 549, 551, 610, 626, 629, 1046-1056 ЦК України, статтями 2, 7, 10-13, 76-83, 133, 141, 263-268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У позові Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити повністю.

Судовий збір покладається на позивача.

Стягнути з Акціонерного товариства "Сенс Банк" на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення суду.

Позивач: Акціонерне товариство "Сенс Банк", , місцезнаходження за адреса: м.Київ, Велика Васильківська, 100.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено та підписано 19.06.2024.

Суддя В.В. Бабко