Номер провадження: 22-ц/813/3859/24
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилось двоє спільних дітей, проте спільне життя між подружжям не склалось, у зв`язку із чим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.10.2022 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Так, спільні діти подружжя залишились проживати разом з позивачем та перебувають на повному її утриманні. Позивач зазначає, що особистого її доходу для забезпечення матеріальних потреб дітей не вистачає, а враховуючи те, що відповідач є здоровим, працездатним, працює на постійній основі юристом на підприємстві, то вона, відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України має право на стягнення аліментів у розмірі 1/2 частини на двох дітей з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2023 рокупозовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.08.2023 року і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, а після ІНФОРМАЦІЯ_3 - у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення ОСОБА_4 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 073,60 грн.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах платежу за один місяць.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2023 рокута ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність у позивача доказової бази на підтвердження заявлених позовних вимог. Скаржник вказує на недійсність зазначеної інформації позивача щодо проживання дітей разом з її батьками. Крім того, на момент подачі позовної заяви, позивачці було відомо про вступ сина ОСОБА_3 до Софійського технічного університету та те, що він з вересня буде самостійно проживати у місті Пловдив, Республіка Болгарія, а тому судом не було встановлено місце проживання дитини в порушення вимог ч. 3 ст. 181 СК України. Також, ОСОБА_1 зазначає, щов матеріалах справи відсутні докази про участь позивача в утримані спільних дітей, та навпроти, скаржником надано розрахунок з монобанку про перерахування частини грошей на рахунок сина - ОСОБА_3 .

11.03.2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_2 заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2023 року залишити без змін. Позивач вказує, що скаржником не додано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного в апеляційній скарзі. Також посилається на те, що в суді першої інстанції ОСОБА_1 було подано заяву про надання часу для врегулювання спору, однак відповідач не вчинив жодних дій щодо укладання договору про сплату аліментів на дитину, відповідно до вимог ч. 1 ст. 189 СК України.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що ціна позову у вказаній справі є менше ніж сто розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 263 ЦПК України судове рішення повинного ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення про задоволення позовних вимог та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18.08.2023 року і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, а після ІНФОРМАЦІЯ_3 - у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення ОСОБА_4 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 , суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності, а відповідачем не спростовані

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилось двоє спільних дітей, а саме: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04.10.2022 року шлюб між ОСОБА_2 до ОСОБА_1 розірвано.

Сторони спору в наданих суду документах вказали свою адресу реєстрації: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідями з Єдиного державного демографічного реєстру, копії яких містяться в матеріалах справи. Однак сторони не надали суду доказів щодо реєстрації та місця проживання спільних дітей.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

В даній справі неповнолітні діти не є безпосередніми учасниками судового процесу, але вирішення цієї справи безпосередньо вплине на їх права та інтереси.

Відтак, суд першої інстанції в даній керувався принципом забезпечення найкращих інтересів дітей. Принцип забезпечення/дотримання найкращих інтересів дитини закріплений як на національному, так і міжнародному рівні.

Нормою ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі Конвенція про права дитини) встановлено - «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини».

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Принцип найкращих інтересів дитини розкрито і в правових висновках Верховного суду. Зокрема, у Постанові Верховного суду від 20.07.2022 року у справі №761/25101/20 суд зазначив: «Відповідно до пункту 1 етапі 3 Конвенції про права дитини, дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і у приватній сфері.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (частини друга та третя статті 150 СК України).

Стаття 27 Конвенції ООН про права дитини, а також ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» гарантує дітям право на гідний (належний) рівень життя. Пряма відповідальність за створення належних умов, в рівній мірі лежить на батьках, оскільки згідно норм сімейного законодавства батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дітей.

У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 вказано, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Відповідно до статей 180, 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Згідно із статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Питання визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини регламентовано статтею 183 СК України, за змістом якої частка заробітку(доходу)матері,батька,яка буде стягуватися як аліменти на дитину,визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей,суд визначає єдину частку від заробітку(доходу)матері,батька на їх утримання,яка буде стягуватися до досягнення най старшою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

У частині п`ятій наведеної норми вказано, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Із огляду на викладене та враховуючи, що ОСОБА_2 звернулася до суду з вимогою про стягнення аліментів у порядку позовного провадження, тому застосуванню підлягають положення статті 12 ЦПК України щодо змагальності сторін, зокрема, в частині їх права на подання доказів з приводу обставин, які в силу статті 182 СК України мають враховуватися судом під час визначення розміру аліментів.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Наведений процесуальний обов`язок відповідачем не виконано та не надано доказів, які б спростовували неможливість виконання його обов`язку утримувати дітей, та те що постановлений до стягнення розмір аліментів становитиме для нього надмірний тягар, як платника аліментів.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами обставин фактичного проживання дітей разом з їх матір`ю.

Враховуючи що, в матеріалах справи відсутні докази щодо неможливості сплати зазначеного розміру аліментів, суд першої інстанції, з урахуванням принципу рівної відповідальності обох батьків за утримання дітей, установивши обставини, які підлягають з`ясуванню при визначенні розміру аліментів, дійшов правильного висновку про визначення розміру аліментів на двох дітей у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а після повноліття одним із дітей - у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Колегія суддів вважає, що такий розмір аліментів визначений з урахуванням вимог сімейного законодавства та відповідає інтересам дітей, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку та достойного рівня їх матеріального забезпечення.

Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що у відповідності до приписів статей 192, 201 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги щодо недійсність зазначеної позивачем інформації про проживання дітей разом з її батьками, суд апеляційної інстанції відхиляє з огляду на недоведеність відповідачем зворотного. Суд першої інстанції виходив з пріоритетності інтересів дитини, та обов`язку батьків в утриманні дітей. Звертаючись до суду з позовом про стягнення аліментів, позивач скористалася своїм законним правом на це, якщо добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність участі позивача в утримані спільних дітей не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо підставності позову, оскільки утримання дітей є обов`язком обох батьків і відповідач не надав доказів на підтвердження неможливості його виконання.

Інші доводи апеляційної скарги та додані до апеляційної скарги письмові матеріали, судом апеляційної інстанції не приймаються, у зв`язку з наступним.

Згідно з частиною восьмою статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи процесуальну обізнаність сторін про рух справи, що підтверджуються матеріалами справи, а саме: поданим відповідачем відзивом на позовну заяву в суді першої інстанції, не знаходить поважних причин для прийняття нових доказів в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2023 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова