Справа № 143/189/24
11.06.2024 року м. Погребище
Погребищенський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Сича С.М.,
за участю секретаря Левченко М.О.,
розглянувши у підготовчому засіданні в м. Погребище Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, -
У лютому 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до Погребищенської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка до дня смерті проживала в хуторі василівка, тарасівського району, ростовської області, російської федерації.
За життя вона склала заповіт, яким на їх користь заповіла належні їй права на земельні частки (паї), посвідчені сертифікатами на право на земельну частку (пай).
Після складання заповіту ОСОБА_3 виділила в натурі належні їй земельні частки (паї) та отримала державний акт на право власності на земельну ділянку.
Заяви до нотаріального органу про прийняття спадщини ними було подано у передбачений законом строк.
В подальшому державним нотаріусом Погребищенської державної нотаріальної контори було відмовлено їм у видачі свідоцтв про право на спадщину у зв`язку із розбіжностями між спадковими правами, обумовленими у заповіті, та майном, котре увійшло до спадкової маси.
За таких обставин, з метою захисту своїх спадкових прав, вони змушені звернутися із цим позовом до суду.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в підготовче засідання не з`явилися, проте через канцелярію суду 19.02.2024 подали заяви, в яких просять позовну заяву розглянути без їх участі та задовольнити позовні вимоги (а. с. 18, 19).
Представник Погребищенської міської ради в підготовче засідання не з`явився, однак головний спеціаліст юрист відділу правового забезпечення Погребищенської міської ради через канцелярію суду подала заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги визнає (а. с. 52).
Від сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України, у зв`язку з чим в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
З`ясувавши позиції сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що визнання представником відповідача позову слід прийняти, а позов задовольнити, виходячи із наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
За змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Судом встановлено, що розпорядженням голови Погребищенської районної державної адміністрації від 15.09.2003 №273 погоджено проект поділу земель колективної власності колишнього КСП «Черемошнянське» на території Черемошненської сільської ради (а. с. 16).
У списку громадян, які виявили бажання отримати державні акти на право власності на земельні частки (паї) та погодити їх місце розташування у землях колективної власності колишнього КСП «Черемошнянське», затвердженому Черемошненським сільським головою Форотинським В.І., містяться відомості про дві земельні ділянки під № 238 та № 239, які виділялися в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 на підставі сертифікатів на право на земельну частку (пай) № 0153029, № 0153030 (а. с. 17).
15.10.2003 ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Черемошненської сільської ради Погребищенського району Вінницької області ОСОБА_4 , зареєстрований у реєстрі за № 71, згідно із яким один земельний сертифікат (пай) вона заповіла ОСОБА_1 а інший ОСОБА_2 (а. с. 10).
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в хуторі василівка, тарасівського району, ростовської області, російської федерації, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 23.01.2024 (а. с. 37)
26.01.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до Погребищенської державної нотаріальної контори (а.с.35).
Листом від 16.02.2024 №120/01-16 державний нотаріус Погребищенської державної нотаріальної контори повідомив позивачок, що видати їм свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 4,4909 га, що розташована на території Черемошненської сільської ради Вінницького району Вінницької області, не можливо у зв`язку із відсутністю правоустановчих документів, які підтверджують право власності ОСОБА_3 на згадане майно (а. с. 12).
Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частина перша та друга статті 1223 ЦК України).
За змістом ст. 541 ЦК УРСР 1963 року (чинного на час складання заповіту) заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.
Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень ЗК України громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.
Законом України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначені організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.
Відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.
Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є свідоцтво про право на спадщину (стаття 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»).
Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) (стаття 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»).
За частиною 3 статті 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження. З моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку договір оренди припиняється, а державна реєстрація припинення права оренди проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності.
У постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №576/2742/18 та від 16 лютого 2022 року у справі №136/1124/19 зазначено, що чинне земельне законодавство не містить чіткого визначення поняття земельна частка (пай). Разом з тим у сфері земельних відносин загальноприйнятим є використання поняття «земельний пай» не тільки як земельна ділянка, яка не виділена в натурі, а і як земельна ділянка, яка отримана в результаті розпаювання землі (виділення в натурі).
Із матеріалів справи вбачається, що за життя спадкодавець заповіла на користь кожної позивачки право на одну земельну частку (пай), однак в подальшому отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, яка була сформована внаслідок виділення в натурі (на місцевості) цих двох земельних паїв.
З огляду на викладене слід дійти висновку, що складаючи заповіт, ОСОБА_3 висловила своє волевиявлення на спадкування після її смерті кожною із позивачок одного земельного паю, тобто чітко розділила спадкову масу та осіб, які спадкують за заповітом, а тому суд вважає, що за обставинами розглядуваної справи спадкування позивачками означеної вище земельної ділянки, яка сформована внаслідок виділення в натурі (на місцевості) цих земельних паїв, має здійснюватися за заповітом.
В ч. 1 ст. 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
За ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до п.20 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та протягом двох років з дня його припинення або скасування у випадку, якщо смерть фізичної особи зареєстрована пізніше ніж через один місяць з дня смерті такої особи або дня, з якого її оголошено померлою, строки, встановлені статтями 1269, 1270, 1271, 1272, 1273, 1276, 1277, 1283, 1298 цього Кодексу, обчислюються з дня державної реєстрації смерті особи. При цьому часом відкриття спадщини вважається день смерті спадкодавця або день, з якого спадкодавця оголошено померлим, незалежно від часу державної реєстрації смерті.
Положення абзацу першого цього пункту застосовуються також до спадщини, яка відкрилася після введення воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини", а також до спадщини, яка відкрилася до введення воєнного стану, строк для прийняття якої не сплив до його введення, за умови, що свідоцтво про право на спадщину не було видано жодному із спадкоємців.
Із матеріалів справи слідує, що спадкодавець ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , її смерть зареєстрована у органі державної реєстрації актів цивільного стану 23.01.2024, а заяви про прийняття спадщини були подані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 26.01.2024.
Отже, позивачки прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 у строк, встановлений законом.
Відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого або майнового права чи інтересу.
Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
В контексті обставин справи суд вважає, що визнання позову представником відповідача, який як орган місцевого самоврядування наділений повноваженнями розпоряджатися майном територіальної громади, до якої може перейти право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 , у разі визнання його судом відумерлою спадщиною, не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.
Отже, зважаючи те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями за заповітом на майно спадкодавця ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак у них існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, ураховуючи визнання позову представником відповідача, та беручи до уваги зміст заповіту, суд приходить до висновку, що з метою захисту майнових прав позивачок за кожною із них необхідно визнати право власності на 1/2 частки вищезазначеної земельної ділянки.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Зважаючи на те, що позивачки бажають судові витрати залишити за собою, та враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, сплачений ними судовий збір не підлягає стягненню із відповідача на їх користь.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 12, 13, 133, 141, 206, 247, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -
Прийняти визнання позову представником відповідача Погребищенської міської ради Вінницького району Вінницької області Жмурчук Оленою Миколаїівною.
Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду через Погребищенський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

Позивачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає: с. Черемошне Вінницький район Вінницька область, 22240;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Погребищенська міська рада Вінницької області (вул. Богдана Хмельницького, 110, м. Погребище, Вінницький район, Вінницька область, 22200), .

Повне судове рішення складено 17.06.2024.

Суддя