Справа № 459/329/24 Головуючий у 1 інстанції: Дем`яновська Ю.Д.
Провадження № 22-ц/811/782/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 08 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_3 , з участю: заінтересованої особи: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,-

в с т а н о в и в:

В лютому 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

В обґрунтування заяви покликалась на те, що коли вона повинна була йти в третій клас, її мама ОСОБА_1 шляхом обману дирекції забрала її зі школи та з того часу примусово утримувала її в бабусиному будинку по АДРЕСА_1 до серпня 2023 року, коли їй вдалося втекти з дому. Вказувала, що увесь цей час вона примусово утримувалась у будинку, на прогулянку її випускали рідко, до того ж в межах подвір`я лише вночі та під постійним наглядом матері. Від родичів, сусідів та знайомих мама разом з бабусею її умисно приховували. У відповідь на запитання щодо неї та її місцезнаходження брехали про її відсутність з різних причин. Для входу і виходу з кімнати мати, зазвичай, використовувала вікно, а не двері. Усі ці роки вона проживала разом із мамою в одній кімнаті під ключ. Задоволення фізіологічних потреб (приготування їжі та використання туалету) відбувалося в межах кімнати, в якій вони проживали. При цьому, їжі, зазвичай, або не було, або було в обмеженій кількості. При наявності їжі, мати змушувала її вживати таку швидко та повністю незалежно від її бажання та самопочуття, тобто у багатьох випадках всупереч її волі. Туалет у них був відсутній, відтак справлення відповідних потреб відбувалося в межах кімнати, в якій вони проживали, з використанням горщиків та відер, вміст яких опісля їх наповнення, мати виливала через вікно або ж на гній. Мились вони також в межах кімнати з використанням горщиків та відер один або два рази на тиждень. Окрім цього, весь цей час зі сторони матері до неї застосовувалося психологічне насильство, яке неодноразово доводило її до нервових зривів. Її ситуація завжди була ускладнена також і економічною залежністю від матері. За таких умов вона не мала та не могла мати друзів чи знайомих, до яких могла б звернутися за допомогою.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 08 лютого 2024 року заяву задоволено частково.

Видано обмежувальний припис, яким протягом шести місяців заборонено ОСОБА_1 перебувати у місці проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , а також особисто та через третіх осіб розшукувати, переслідувати та в будь-який спосіб спілкуватися з ОСОБА_3 .

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Покликається на те, що суд першої інстанції не в достатній мірі врахував та з`ясував чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви.

У судове засідання 03 червня 2024 року належним чином повідомлена апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи ОСОБА_3 не з`явилася.

Представник ОСОБА_3 адвоката Мартинюк О.І. 31.05.2024 року надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Гуменюка О.Р. 03.06.2024 року надійшла заява про слухання справи без його участі.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання ОСОБА_3 та її представника, і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частково задовольняючи позов про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 притягувалася до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, своєї поведінки не змінила, в судовому засіданні неодноразово знецінювала думку своєї доньки, ставила під сумнів її здатність самостійно приймати рішення, адекватно оцінювати ситуацію, намагання повернути доньку додому, то і ризик наступного вчинення аналогічних дій достатньо високий.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю заявника ОСОБА_3 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Заявник ОСОБА_3 та заінтересована особа ОСОБА_1 проживали в с.Низи Червоноградського району Львівської області.

Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 07.09.2023 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, з такої вбачається, що в продовж тривалого часу ОСОБА_1 по місцю проживання вчинила насильство в сім`ї відносно доньки ОСОБА_3 , 2005 р.н., яка проявилася у тому, що мати не випускала доньку на двір гуляти, спілкуватися з однолітками, відвідувати школу, внаслідок чого була завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої. Наслідком таких дій стало те, що 18.08.2023 р. ОСОБА_3 втекла з дому.

ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу на зазначене рішення суду.

Постановою Львівського апеляційного суду від 17.10.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Сокальського районного суду Львівської області від 07 вересня 2023 року, в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч.1 ст.173-2 КУпАП повернуто апелянту.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до п.14 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження №61-271св19; від 23 грудня2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 14 липня 2021 року у справі № 643/15988/20, провадження № 61-5729св21, від 16серпня 2021 року у справі №361/1110/20, провадження № 61-10458св20.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Зважаючи на наявні у матеріалах справи докази є підстави вважати, що вчинення ОСОБА_1 насильства щодо ОСОБА_3 , носить тривалий характер, а також існують і надалі ризики можливого продовження таких дій ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявник, як жертва домашнього насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та наявні обґрунтовані ризики вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства щодо заявниці. Тому суд прийшов до обґрунтованого висновку про часткову обґрунтованість заяви та необхідність видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_1 .

Такі заходи відповідно є законними, переслідують законну мету та слід вважати є пропорційними до мети, що переслідується (необхідними в демократичному суспільстві).

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 08 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10.06.2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.