Справа № 235/1194/22
Провадження № 2/204/1485/24 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

за участю представника відповідача в режимі відеоконференції Малиновського М.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Структурний підрозділ "Покровське вагонне депо" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" про скасування наказів про звільнення, про поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив скасувати наказ №25/ос від 14.02.2022 року Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерне товариство «Українська залізниця» структурний підрозділ «Покровське вагонне депо» про звільнення ОСОБА_1 з посади слюсаря-інструментальника 5 розряду, дільниця з ремонту обладнання та обслуговування інструменту і вимірювальних приладів за п. 4 ст. 40 КЗпП; поновити ОСОБА_1 на посаді слюсаря інструментальника 5 розряду, дільниця з ремонту обладнання обслуговування інструменту і вимірювальних приладів Регіональна філія «Донецька залізниця» Акціонерне товариство «Українська залізниця» структурний підрозділ «Покровське вагонне депо»; зобов`язати начальника відділу кадрів регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерне товариство «Українська залізниця» структурний підрозділ «Покровське вагонне депо» внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_1 . В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 20.08.2010 року він був прийнятий прибиральником виробничих приміщень ДП «Донецька залізниця» Вагонне депо Красноармійськ виробничої дільниці з ремонту автозчепного пристрою, 21.10.2010 року переведений слюсарем-інструментальником 5-го розряду виробничої дільниці по ремонту і налагодженню верстатного обладнання потоково-конвеєрних ліній та виготовленню і ремонту інструменту. 01.12.2015 року Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізоване шляхом злиття у публічне акціонерне «Українська залізниця» та утворено регіональну філію «Донецька залізниця». 01.12.2015 року Вагонне депо Красноармійськ Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізована у структурний підрозділ «Красноармійське вагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Структурний підрозділ «Красноармійське вагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 14.11.2017 року перейменовано на структурний підрозділ «Покровське вагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Регіональна філія «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з 29.12.2018 року перейменована на регіональну філію «Донецька залізниця акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом № 25/ос від 14.02.2022 року він був звільнений за п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. У наказі не вказано коли був прогул. Профспілковий комітет структурного підрозділу «Покровське вагонне депо» 10.02.2022 року дав свою згоду на його звільнення за прогул за відсутність на робочому місці. У протоколі засідання профспілкового комітету вказано, що його на засіданні просили пояснити його відсутність на робочому місці 02.02.2022 року, але ж його не було на робочому місці 09.02.2022 року з 11 години. На його ділянці, де він працюю ведеться «Журнал сдачи смен для дежурных слесарей- инструментальщиков» (мова оригіналу-російська) у журналі при здачі та прийнятті зміни робиться відмітка з датою та часом про те, що зміна здана, або прийнята. У вказаному журналі є відмітка про те, що він прийняв зміну 1.02.2022 року о 8 годині, здав зміну о 20 годині 02.02.2022 року, тобто 02.02.2022 року він працював до 20 години, ніякого прогулу 02.02.2022 не було. У цьому ж журналі є відмітка про те що він прийняв зміну 09.02.2022 року о 8 годині, відмітки про здачу зміни немає. Він дійсно пішов з роботи об 11 годині, але не 02.02.2022 року, а 09.02.2022 року, йому подзвонив на роботу його сусід ОСОБА_2 і повідомив, що брат ОСОБА_3 лежить непритомний біля дверей його квартири за адресою АДРЕСА_1 . Він залишив робоче місце, повідомивши про це майстра, прийшов додому і побачив, що дійсно його брат лежить біля дверей квартири, йому несподівано стало зле, він заніс його у квартиру та приводив до тями кілька годин. Письмових пояснень за відсутність його на роботі з 11 години 09.02.2022 ніхто не просив надати. Акт про відсутність його на робочому місці не складався, з ним ніхто його не знайомив. Звільнення працівника за прогул без отримання від нього письмових пояснень або складання акту про відмову надати такі пояснення є неправомірним (ст. 149 КЗпПУ).

Не погодившись з позовними вимогами, представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано наступне. Вважає, що позовна заява є безпідставною, необґрунтованою та не містить доказів щодо порушення прав і законних інтересів позивача. Припинення трудових відносин з позивачем проведено відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства та не свідчить про порушення трудових прав позивача. У позовній заяві позивач повідомляє, що був відсутній на робочому місці 09.02.2022 року з 11.00 години, але згідно журналу обліку робочого часу дільниці з ремонту обладнання та обслуговування інструменту і вимірювальних приладів слюсар - інструментальник ОСОБА_1 знаходився на робочому місці з 08.00 год. до 20.00 год., що підтверджується його особистим підписом, про що вводить суд в оману. Також свою присутність на робочому місці у позовній заяві ОСОБА_1 підтверджує відміткою у журналі «Журнал сдачи смен для дежурных слесарей[1]инструментальщиков» (мова оригіналу) , але вказаний журнал вівся самими слюсарями-інструментальниками з власної ініціативи для обліку виконаної роботи під час їх зміни та інформування про залишки не виконаної роботи на наступну зміну. Цей журнал не є документом структурного підрозділу, який би підтверджував облік робочого часу працівників. На дільниці з ремонту обладнання та обслуговування інструменту і вимірювальних приладів існує журнал обліку робочого часу працівників, в якому ведеться облік початку та закінчення робочої зміни працівників дільниці, який контролюється майстром дільниці з ремонту обладнання та обслуговування інструменту і вимірювальних приладів згідно наказу по структурному підрозділу «Покровське вагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця». Журнал реєстрації приходу на роботу і виходу з роботи працівників ведеться згідно Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 №578/5. 09.02.2022 майстер ОСОБА_4 запропонував Позивачу надати письмові пояснення відсутності його на робочому місці 02.02.2022, на що Позивач відмовився про що складено відповідний акт (копія акту додається). Також 09.02.2022 Позивачу було запропоновано ознайомитися з актами від 02.02.2022 о 14.00 та від 02.02.2022 о 20¬00, на що Позивач теж відмовився, про що складено відповідний акт. 09.02.2022 в структурному підрозділу «Покровське вагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» було проведено оперативну нараду за фактом відсутності 02.02.2022 на робочому місці слюсаря-інструментальника 5 розряду ОСОБА_1 (копія протоколу додається). На оперативній нараді Позивач також відмовився ознайомлюватись з протоколом оперативної наради. 09.02.2022 року відповідно до ст. 43 КЗпП України адміністрація структурного підрозділу «Покровське вагонне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» направило клопотання на згоду на звільнення згідно п.4 ст.40 КЗпП України ОСОБА_1 до первинної профспілкової організації структурного підрозділу. 10.02.2022 року відбулося засідання профспілкового комітету на якому був присутній ОСОБА_1 , від надання пояснень щодо його відсутності на робочому місці 02.02.2022 відмовився. Згідно листа первинної профспілкової організації № 1 від 11.02.2022 було надано згоду на звільнення ОСОБА_1 за прогул без поважних причин. 14.02.2022 року з Позивачем було припинено трудові відносини згідно п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. В позовній заяві позивач вказує на те, що залишив своє робоче місце 09.02.2022 з причин, що брат був непритомний та що попередив про це майстра. Але Позивач був відсутній саме 02.02.2022, а не 09.02.2022 про що свідчать записи в журналі обліку робочого часу працівників. Підтверджуючих документів, що брат був непритомний (звернення до «швидкої допомоги», медичного закладу тощо) Позивачем надано не було.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, раніше надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача в режимі відеоконференції просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Заслухавши представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовної заяви позивача слід відмовити по наступним підставам.

Спір між сторонами виник у зв`язку зі звільненням працівника за прогул, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення трудового законодавства.

20 серпня 2010 року наказом (розпорядженням) державної адміністрації залізничного транспорту України державного підприємства залізничного депо Красноармійськ №134/ос від 20.08.2010 року про прийняття на роботу ОСОБА_1 було прийнято на роботу прибиральником виробничих приміщень (а.с. 69).

Відповідно до доповідної записки начальника підрозділу «Покровське вагоне депо» майстра дільниці 3 ремонтного обладнання ОСОБА_4 від 02 лютого 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 самовільно 02 лютого 2022 року в 14 год 00 хв. залишив робоче місце з невідомих причин. Впродовж робочого дня неодноразово телефонував ОСОБА_1 на його мобільний телефон, але на дзвінки не відповідав (а.с. 70).

Також, працівниками були підписані акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 02 лютого 2022 року з 14 год 00 хв. (а.с. 71-72).

09 лютого 2022 року було підписано акт про відмову ОСОБА_1 надавати пояснення у письмовому вигляді, та акт ро відмову від ознайомлення з актом відсутності його на робочому місці (а.с. 75, 76).

Протоколом №12 від 09 лютого 2022 року оперативної наради по структурному підрозділу «Покровське вагонне депо» за фактом відсутності на робочому місці слюсарем інструментальника 5 розрядку ОСОБА_1 постановили у зв`язку з відмовою надання усних та письмових пояснень від ОСОБА_1 про причини його відсутності на робочому місці 02 лютому 2022 року з 14 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв., прогулом без поважних причин (а.с. 77).

14 лютого 2022 року ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, що підтверджується наказом (розпорядженням) №25/ос від 14 лютого 2022 року про припинення трудового договору (контракту) (а.с. 82).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Так, норми ст.57 КЗпП України передбачають для працівників час початку і закінчення щоденної роботи (зміни), зокрема ст. 57 КЗпП встановлено, що час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством.

При змінних роботах працівники чергуються в змінах рівномірно в порядку, встановленому правилами внутрішнього трудового розпорядку. Перехід з однієї зміни в іншу, як правило, має відбуватися через кожний робочий тиждень в години, визначені графіками змінності. Тривалість перерви в роботі між змінами має бути не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи і час перерви на обід). Призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється (ст.ст.58-59 КЗпП).

Графік роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує власник або уповноважений ним орган за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації установи, з додержанням установленої тривалості робочого тижня.

Графіки змінності визначають: початок і закінчення роботи в кожній зміні; тривалість зміни; час надання і тривалість перерви для харчування і відпочинку в кожній зміні; надання вихідних днів.

Під змінною роботою розуміється метод організації праці у дві, три або чотири зміни, який може бути безперервним або з перервами, за яким працівники послідовно змінюють один одного на одних і тих самих робочих місцях відповідно до графіка змінності (роботи), що вводиться в установі.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається у довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.

Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника.

Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.

Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.

Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.

У частині 1 статті 147 КЗпП України зазначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Водночас правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Посилаючись на поважність причин відсутності на робочому місці, зокрема 09 лютого 2022 року, позивач посилався на те, що йому подзвонив сусід і повідомив, що його брат ОСОБА_3 лежить непритомний біля дверей його квартири. Також, зазначив, що він повідомив про це майстра, письмових пояснень за відсутність на робочому місці ніхто його не просив надати.

Пленум Верховного Суду України у пункті 24 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив судам, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Згідно зі статтею 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Слід зауважити, що законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.

Роботодавцем доведено факт відсутності позивача протягом робочого дня на робочому місці 02 лютого 2022 року без поважних причин. Письмових пояснень ОСОБА_1 не надав не відповідачу, не суду, в яких би зазначив поважність причин його відсутності на робочому місці 02 лютого 2022 року з 14 год. 00 хв. Крім того, доказів поважності причин відсутності на роботі 02 лютого 2022 року з 14 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв., тобто більше трьох годин протягом робочого дня, ОСОБА_1 також не надано, ні відповідачу, ні суду.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Керуючись принципом змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Цей принцип передбачає, що суд не має права вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається біль вірогідним, ніж протилежний. З урахуванням наведеної вище сутності принципу змагальності, позивач повинен довести наявність тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, а не лише заявити про них.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, вирішуючи спір, суд в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Структурний підрозділ "Покровське вагонне депо" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" про скасування наказів про звільнення, про поновлення на роботі слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст. 40 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 2, 4, 512, 13, 76-82, 133, 141, 259, 263, 264, 265, 352, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Структурний підрозділ "Покровське вагонне депо" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" про скасування наказів про звільнення, про поновлення на роботі - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання (вказано в позові): АДРЕСА_2 .

Акціонерне товариство «Українська залізниця», ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 40075815, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5.

Структурний підрозділ "Покровське вагонне депо" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця", місцезнаходження: 85302, м. Покровськ, пл. Привокзальна, буд. 1.

Суддя В.В. Самсонова