Житомирський апеляційний суд
Справа №296/7809/23 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С.
Категорія 69 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Борисюка Р.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 296/7809/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , заінтересована особа Орган опіки та піклування в особі Виконавчого комітету Житомирської міської ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 лютого 2024 року, ухваленого під головуванням судді Рожкової О.С. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_2 23 січня 2008 у відділі реєстрації актів цивільного стану Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 2 від 08.01.2008; визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком - ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог вказав, що з 23.01.2008 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільних дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Упродовж останніх двох років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Кожен зі сторін має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. ОСОБА_5 постійно нехтує сімейними цінностями, з її ініціативи виникають сварки, свідками яких нерідко стають діти, що впливає на їх психічний стан та спричиняє душевні страждання, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе.

Позивач вказав, що сторони не досягли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати діти. Вважав, що син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 повинні проживати з батьком, оскільки з 2007 по даний час він ( ОСОБА_1 ) працює в органах прокуратури, має стабільний щомісячний дохід. З часу народження синів і по даний час забезпечує рівень їх життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, забезпечує їх всім необхідним (їжа, одяг, іграшки, засоби навчання, тощо). Також має у власності автомобіль, що дає змогу возити їх на розвиваючі, спортивні гуртки. Крім того наголосив, що має нормований робочий день, своєчасну виплату заробітної плати, постійно слідкує за станом здоров`я дітей, їх розвитком, виховує та піклується про них, має позитивний психологічний контакт із синами, прив`язаність один до одного. Водночас відповідач протягом тривалого часу не має будь якого доходу та не бажає найближчим часом працевлаштовуватись. У власності та користуванні будівель, де може проживати вона з дітьми, немає. Кошти на зняття квартири або будинку у неї відсутні. Будь хто з її та його родичів не взмозі надати їй допомогу по забезпеченню її та спільних дітей. Відсутність матеріального забезпечення у відповідача може негативно вплинути на дітей у їх розвитку.

Зазначив, що є обгрунтовані підстави вважати, що відповідач хворіє на психічні хвороби. Відповідач у розмовах говорить нісенітницю, поводить себе агресивно, постійно кричить як на скаржника, так і на дітей, що має негативний вплив. Відповідач не один раз говорила про те, що не хоче жити і має намір покінчити життя самогубством. Така поведінка відповідача негативно впливає на дітей. Також відповідач неодноразово піднімала руку (била) сина ОСОБА_3 . Діти не поважають відповідача.

Виходячи із наведеного просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 лютого 2024 року позов задоволено частково. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 23 січня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 2 від 08.01.2008. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із батьком скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині - про задоволення позову. Узагальнені доводи апеляційної скарги є аналогічними мотивам позовної заяви в частині обгрунтувань щодо визначення місця проживання дітей. Додатково зазначає, що не відповідають дійсності викладені в рішенні Корольовського районного суду м. Житомира суду від 12 лютого 2024 року у справі № 296/7809/23 факти щодо відсутності у висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Житомирської міської ради намагання вказаного органу проведення опитування дітей, оскільки з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спілкувалася психолог органу опіки та піклування Виконавчого комітету Житомирської міської ради, яка в подальшому була присутньою на засіданні комісії та надавала свої висновки. Вказані обставини підтвердив на суді представник органу опіки та піклування Виконавчого комітету Житомирської міської ради, однак судом вони не були взятті до уваги.

Крім того, зазначає, що після винесення рішення суду про розлучення, ним за усним договором, було орендовано частину будинку за адресою АДРЕСА_1 , який облаштований всім необхідним для проживання дітей (двох`ярусне ліжко, столи для навчання, необхідні меблі тощо), де на даний час він проживає.

Враховуючи те, що після винесення вищевказаного рішення 18.02.2024 сину ОСОБА_3 виповнилось 14 років, він виявив бажання проживати разом з батьком за вищевказаною адресою. Однак, сини дуже люблять один одного і не можуть проживати окремо, оскільки старший син допомагає меншому, вони разом проводять дозвілля, учать уроки, їдять тощо. Залишити їх проживати окремо може призвести до психологічної травми у них.

Також зазначив, що ним розірвано договір оренди з власником житла за адресою АДРЕСА_2 і він повідомив власника житла, щоб він укладав договір оренди з ОСОБА_2 , якщо вона виявить бажання там проживати і винаймати житло за цією адресою. Однак, враховуючи те, що ОСОБА_2 ніде не працевлаштована, немає стабільного заробітку, кошти для зняття вказаної квартири у неї відсутні. Враховуючи відсутність роботи та коштів у ОСОБА_2 вона не може належним чином забезпечити дітей харчуванням, одягом, що може негативно вплинути на фізичний, духовний, інтелектуальний, культурний, соціальний розвиток дітей та їх матеріальне забезпечення.

В апеляційному суді ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечила з підстав викладених у рішенні суду першої інстанції.

Представник органу опіки та піклування ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог та вимог про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не оскаржується та відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Відтак, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 23.01.2008 ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис за №2, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.10).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 лютого 2024 року, яке на час апеляційного перегляду справи набрало законної сили в цій частині, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 23 січня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 2 від 08.01.2008.

Сторони є батьками двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 21, 22).

Судом першої інстанції встановлено, що сторони разом з дітьми проживають в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до копії відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 13.07.2023, ОСОБА_1 працює прокурором в Житомирській обласні прокуратурі, та починаючи із січня 2023 року його заробітна плата становить 52 000 грн щомісяця (а.с. 26).

ОСОБА_2 офіційно не працевлаштована та перебуває на обліку в Житомирському міському центрі зайнятості (а.с. 56 зворот).

Із висновку Виконавчого комітету Житомирської міської ради як органу опіки та піклування, щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вбачається, що виконавчий комітет міської ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_1 (а.с. 56-57).

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дітей, суд першої інстанції, вказав, що оскільки молодший син сторін ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є малолітнім, так як йому не виповнилося сім років станом на час розгляду справи, місцем його проживання є місце проживання батьків - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Крім того місцевий суд зазначив, що сину сторін - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на час набрання рішення законної сили виповниться чотирнадцять років, а тому відповідно до положень частини 2 статті 29 Цивільного кодексу України та частини 3 статті 160 Сімейного кодексу України він має право вільно обирати собі місце проживання в тому разі, коли батьки будуть проживати окремо. З огляду на наведене, суд вважав, що відсутні підстави вважати порушеним, невизнаним чи оспорюваним право позивача, яке підлягає судовому захисту, зокрема право на самостійне вирішення питання щодо проживання дітей, оскільки діти проживають разом з батьком та матір`ю в одній квартирі. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей з позивачем задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

У частині четвертій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 зроблено висновок, що «рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що на час розгляду справи судом першої інстанції позивач і відповідач разом з дітьми проживали в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , де для дітей створені усі належні умови проживання.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд вказав на відсутність порушеного права позивача, оскільки діти проживають із обома батьками.

Звертаючись із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вказав, що переїхав в інше житло після ухвалення оскаржуваного рішення у цій справі за адресою АДРЕСА_1 та створив належні умови для дітей. Зазначив, що старший син, якому виповнилося 14 років, виявив бажання проживати разом із ним. При цьому вказав, що діти мають тісний зв`язок, старший син допомагає меншому, вони разом проводять дозвілля, роблять уроки, їдять тощо.

На підтвердження своїх умов проживання ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції Інформацію Служби у справах дітей Оліївської сільської ради Житомирського району від 24.05.2024 №145/01-18/24, яка складена на підставі Акта обстеження умов проживання від 23.05.2024.

Зі змісту вказаних документів вбачається, що за адресою АДРЕСА_1 без реєстрації за усною домовленістю із власником будинку проживає ОСОБА_1 разом із дітьми ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , у будинку створені усі належні умови для дітей, а батько забезпечує базові потреби дітей на належному рівні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказав, що відповідач ОСОБА_2 залишилася проживати в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , що не заперечувалося нею у судовому засіданні в апеляційному суді.

Також було додано Акт обстеження умов проживання ОСОБА_2 від 22.05.2024 року, із якого вбачається, що у квартирі створені належні умови проживання для дітей. В Акті вказано, що після переїзду батька, діти залишилися проживати разом із матір`ю, періодично відвідують батька. 21 травня 2024 року діти поїхали до батька і на момент перевірки перебували у нього.

Виходячи із аналізу вказаних актів вбачається, що діти проживають то з матір`ю, то з батьком.

На момент проведення судового засідання 18.04.2024 року позивач пояснював, що діти, у тому числі старший син, проживають разом з матір`ю. Судове засідання було відкладено у зв`язку з неналежним повідомленням відповідача про дату, час та місце розгляду справи.

У наступному судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач пояснила, що вона юрист, навчалася в одному учбовому закладі із відповідачем, працювала у прокуратурі. Проте після народження дітей перебувала у декретних відпустках, займалась дітьми. На теперішній час роботи за спеціальністю немає, перебуває на обліку у центрі зайнятості, має тимчасові підробітки. Вона родом із ОСОБА_12 , родичів в Житомирі не має, її мати проживає на території західної України, допомагає їй матеріально. Погоджується, що її матеріальний стан гірший ніж у відповідача, коштів на дороге харчування у неї не вистачає, але з простих продуктів вона взмозі прохарчувати дітей. До позивача ставиться позитивно і приязно.

Водночас, звертаючись із цим позовом, ОСОБА_1 вказував, що має стабільний щомісячний дохід та з часу народження синів і по даний час забезпечує рівень їх життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, забезпечує їх всім необхідним (їжа, одяг, іграшки, засоби навчання, тощо). В той час відповідач протягом тривалого часу не має будь якого доходу та не бажає найближчим часом працевлаштовуватись, власного житла не має, кошти на зняття квартири або будинку у неї відсутні. Також посилався на розлад психіки відповідачки.

Матеріалами справи доводиться, що ОСОБА_1 офіційно працює та отримує дохід.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано врахував вказані позивачем обставини щодо стану його матеріального забезпечення, і правильно зазначив, що позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами обставини щодо неналежного поводження відповідача з дітьми, наявності у відповідача психічних захворювань, агресивної поведінки чи застосування фізичного насильства до позивача і дітей.

Колегія суддів зазначає, що не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи ОСОБА_1 щодо неврахування судами фінансової складової батьків в питанні утримання дітей, оскільки перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини (див. постанову Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19).

Окрім того, суд обгрунтовано надав критичну оцінку висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради від 17.01.2024 про доцільність визначення місця проживання дітей із батьком - позивачем ОСОБА_1 , дійшовши висновку про недостатність вказаного висновку як доказу у справі, оскільки він складений на підставі лише пояснень обох батьків, згідно з яким підтверджено належні умови проживання дітей з батьком. Цей висновок не містить даних щодо опитування дітей органом опіки та піклування, крім того, у ньому не наведено підстав та аргументів, які саме інтереси дітей враховано.

Доводи в апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що судом безпідставно не враховано висновок органу опіки та піклування, оскільки, окрім пояснень батьків, з дітьми спілкувався психолог, яка в подальшому була присутньою на засіданні комісії та надавала свої висновки не можуть бути враховані, оскільки жодних висновків психологів у матеріалах справи немає, а тому достеменно встановити на теперішній час більшу особисту прихильність ОСОБА_11 до батька ніж до матері неможливо.

А тому колегія суддів зазначає, що створення батьком належних умов для виховання, навчання та розвитку дітей є свідченням належного виконання ОСОБА_1 батьківських обов`язків, піклування про дітей, однак не може бути безумовною підставою для визначення місця проживання ОСОБА_11 саме з ним.

Виходячи із наведеного, колегія суддів, встановивши такі обставини справи, зокрема, те, що на час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення рішення суду, позивач та відповідач разом з дітьми проживали в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , що сторонами не заперечувалося, і відповідно докази окремого проживання у справі на час її розгляду відсутні, ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів малолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції, розглянувши справу в межах позовних вимог, дійшов обгрунтованого висновку про те, що відсутні підстави вважати порушеним, невизнаним чи оспорюваним право позивача, яке підлягає судовому захисту, зокрема право на самостійне вирішення питання щодо проживання дітей.

Переглядаючи справу, колегія суддів звертає увагу на те, що звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 не обгрунтовував свої позовні вимоги доводами, що містяться в апеляційній скарзі, не подавав відповідні докази, оскільки на момент розгляду справи таких обставин не існувало, а відтак не могло бути предметом розгляду та оцінки судом першої інстанції.

У статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

З урахуванням викладеного, неіснування (відсутність) підстав спору унеможливлює вирішення справи по суті з метою здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Зміст апеляційної скарги свідчить про те, що обставини проживання та відносин сторін змінилися після ухвалення судового рішення.

Колегія суддів зазначає, що кожний із батьків не позбавлений права піднімати у майбутньому питання щодо зміни місця проживання дітей з урахуванням обставин, що матимуть істотне значення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду

від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 .

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованого та правильного висновку суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм як матеріального, так і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

З огляду на наведене апеляційний суд приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 лютого 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03.06 .2024.

Головуючий Судді