Номер провадження: 22-ц/813/2250/24
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Дришлюка А.І., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права на користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

14 червня 2023 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування квартирою АДРЕСА_1 . Зобов`язати Київську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 договір найму житла, а саме квартири АДРЕСА_1 та переоформити на її ім`я особовий рахунок.

Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Одеси від 20.03.1987 № 110 виданий ордер ЖР №1355 від 10.04.1987 року її батьку ОСОБА_3 , сім`я якого складалася з трьох осіб, на право заняття трьох кімнат загальною площею 39,47 кв.м. в квартирі (окремої) АДРЕСА_1 .

Позивач стверджує, що вселилася до спірної квартири разом зі своєю сім`єю, і як член сім`ї, безперервно проживала і проживає в цій квартирі з 1 липня 1987 року і продовжує на теперішній час виконувати обов`язки наймача цього житла. Іншого житла у неї немає, відповідачем відмовлено у переоформленні на неї особового рахунку.

Таким чином, позивач вважає, що вона набула право на користування спірною квартирою, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права на користуання житловим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено повністю.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позову. Суд першої інстанції проігнорував акт від 08.06.2023 про фактичне проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , а також відмовив у допиті свідків без належних на те підстав.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Одеси від 20.03.1987 №110 виданий ордер ЖР№1355 від 10.04.1987 ОСОБА_3 , сім`я якого складалась з трьох осіб, на право заняття трьох кімнат загальною площею 39,47 кв. м. в квартирі (окремої) АДРЕСА_1 . У зазначеному ордері міститься інформація про склад сім`ї ОСОБА_3 , саме: дружина - ОСОБА_4 ; донька - ОСОБА_5 .

Позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивачки ОСОБА_3 помер, про що відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої райради народних депутатів м. Одеси зроблено запис №5582 та видано свідоцтво про смерть НОМЕР_2 від 02.06.1995 року.

Розпорядженням начальника ЖЕО Київського району, виданим на підставі рішення виконкому Київської районної ради народних депутатів № 582 від 14.07.1995 року, особовий рахунок на зайняту родиною ОСОБА_3 житлової площі з трьох кімнат, площею 39,47 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 , переоформлений на ОСОБА_4 , тобто на матір позивачки. Родина складається з трьох осіб: ОСОБА_4 ; її донька ОСОБА_1 та онучка ОСОБА_6 .

У грудні 2022 року чоловік позивачки ОСОБА_7 помер, про що відділом ДРАЦС у м. Одесі складено запис про смерть № 12498 від 22.12.2022 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 мати позивачки ОСОБА_4 померла, про що у відділі ДРАЦС у м. Одесі 23 січня 2023 року складено запис №897 та видано свідоцтво НОМЕР_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 , яка є дочкою позивача, померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції послався на те, що жодних належних та допустимих доказів факту постійного проживання у спірній квартирі (судового рішення тощо) позивач суду не надала, письмових документів, що підтверджують вказану обставину, не надала, а наявний в матеріалах справи акт від 08.06.2012 року не може, на думку суду, безспірно посвідчувати факт безперервного проживання позивача у вказаній квартирі.

Також у судовому засіданні не було встановлено та перевірено підстав реєстрації позивача в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , факту її проживання/не проживання у вказаному приміщенні протягом майже 19 років, виділення окремої кімнати чи койкомісця тощо.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до статей 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частинами першою та другою статті 61 ЖК України визначено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в цьому житловому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

За особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.

Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 червня 2020 року у справі № 755/16392/17 (провадження № 61-310св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 466/5057/17 (провадження № 61-42617св18).

Статтею 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі "Пауел та Райнер проти Великобританії"). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.86 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.99 року).

У справі, що переглядається, позивачем доведено, а апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 була членом сім`ї всіх попередніх наймачів. Іншого нерухомого майна позивач не має, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 77).

ОСОБА_1 постійно проживає у спірній квартирі і це підтверджується: актом від 08.06.2023 про фактичне проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , згідно із якого ОСОБА_1 з липня 1987 року та по теперішній час фактично (безперервно) проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; витягом з лицьового рахунку № від 31.08.2015, згідно із якою ОСОБА_4 проживає по АДРЕСА_2 , займає 3 кімнати, склад сім`ї: 3 людини (а.с. 18). Вказаний витяг датований 2015 роком, тобто після того як позивач ОСОБА_1 була знята з місця реєстрації за вказаною адресою.

Водночас суд першої інстанції не прийняв вказаний акт до уваги, мотивувавши це тим, що акт про фактичне проживання особи, датований 08.06.2023 року, підписаний мешканцями будинку АДРЕСА_4 , не може свідчити про те, що ОСОБА_1 постійно проживає у спірній квартирі, та не може бути підставою для задоволення позову.

З метою з`ясування обставин у справі і для підтвердження фактів, викладених у акті від 08 серпня 2023 року, судом апеляційної інстанції у судовому засіданні, яке відбулось 15 травня 2024 року, допитано свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які склали присягу свідка та попереджені про кримінальну відповідальність. Вказані особи були підписантами акту про фактичне проживання особи, датованого 08.06.2023 року.

Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтвердили той факт, що ОСОБА_1 проживала в квартирі АДРЕСА_5 з 1987 року, нікуди не виїжджала, вони з періодичністю її бачили.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем доведений факт проживання у спірній квартирі як члена сім`ї наймача, як сім`я вели спільне господарство та тривалий час проживали разом. Сам по собі факт реєстрації за іншим місцем не спростовує цього.

Апеляційний суд також зауважує, що згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду становить джерело права при розгляді справ вітчизняними судами: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи матеріали справи, положення національного законодавства, Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, а також усталену практику Європейського суду з прав людини, апеляційний суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права на користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Щодо вимог про зобов`язання укласти договір найму квартири та переоформити особовий рахунок, то суд апеляційної інстанції зауважує, що укладання договорів найму відноситься до виключної компетенції відповідача.

Водночас колегія суддів зазначає, що вказане судове рішення апеляційної інстанції є підставою для укладання договору найму із ОСОБА_1 та переоформлення особового рахунку на ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Головуючий суддя Громік Р.Д. перебував у відрядженні з 27 по 28 травня 2024 року; суддя-учасник колегії ОСОБА_11 перебував у відрядженні з 25 травня по 02 червня 2024 року, а також у відрядженні з 03 червня по 04 червня 2024 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення виготовлено 05 червня 2024 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2023 року скасувати.

Постановити у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права на користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 ) право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Встановити порядок виконання цієї постанови, згідно із яким ця постанова є підставою для укладання договору найму із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 ) та переоформлення особового рахунку на ОСОБА_1 .

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 червня 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: С.М. Сегеда

А.І. Дришлюк