КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/10480/22

номер провадження: 22-ц/824/3858/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Цуран С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніцивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката СамарецьАліни Миколаївнина рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2023року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року у складі судді Притули Н.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 03 листопада 1990 року між батьками позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, яким в подальшому було розірвано на підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 травня 2014 року. Вказував, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, під час перебування його батьків у зареєстрованому шлюбі.

Зазначав, що у провадженні Солом`янського районного суду міста Києва, а в подальшому в апеляційному суді міста Києва, перебувала цивільна справа №760/19770/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності. Із постанови апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року у справі №760/19770/15-ц позивачу стало відомо, що відповідно до договору від 28 листопада 1995 року №13, укладеного у простій письмовій формі, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали отримати 22 000 доларів США за частину належної їм жилої площі у двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, на підставі договору №13 від 28 листопада 1995 року позивачу разом з його батьками було виділено компенсаційні грошові кошти в сумі 22 000,00 доларів США, у зв`язку з виселенням з квартири АДРЕСА_2 .

Вказував, що батько позивача та відповідач у справі ОСОБА_2 отримав вказані кошти та надав їх в позику ОСОБА_5 . Після повернення позики разом з відсотками, батько 17 березня 1999 року отримав грошові кошти в сумі 30 000,00 доларів США.

Оскільки вказана сума компенсації за втрату житла була розрахована та виплачена на трьох осіб, то позивач вважав, що вказані кошти підлягали поділу на три частини, а тому з врахуванням отриманих процентів за користування коштами позивач мав отримати 10 000,00 доларів США.

Зазначав, що строк звернення до суду із зазначеними вимогами не пропущено, так як про порушення своїх прав він дізнався 07 червня 2019 року під час розгляду справи №760/198/17.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 10 000,00 доларів США, що на день пред`явлення позову є еквівалентом 292 549 грн 00 коп. за курсом Національного банку України.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 2022 року, занесеною до протоколу судового засідання, залучено до участі у розгляді справи ОСОБА_3 як третю особу.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2023 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що грошові кошти у розмірі 10 000,00 доларів США, які ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь є спільним майном подружжя та використані в інтересах сім?ї ОСОБА_6 для придбання квартири, тому відсутні передбачені законом підстави для задоволення позову.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 258 грн 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 09 серпня 2023 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Самарець А.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 повністю, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість та ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тим обставинам, що 19 грудня 2017 року ОСОБА_2 через канцелярію апеляційного суду міста Києва для долучення до матеріалів справи №760/19770/15-ц подав копію розписки від 09 червня 1996 року, згідно якої термін погашення позики було продовжено до 01 травня 1999 року, а також було подано копію розписки від 17 березня 1999 року, з якої вбачається, що ОСОБА_5 на погашення боргу по цій позиці 17 березня 1999 року передав ОСОБА_2 кошти в сумі 30 000 доларів США. За таких обставин, між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 мав місце договір позики на суму 22 000 доларів США з відсотками, строком до 01 травня 1999 року. Для цієї позики були використані кошти, що були виплачені в якості компенсації за втрату житла. За наслідками виконання цієї позики, 17 березня 1999 року ОСОБА_2 було повернуто 30 000 доларів США.

Вказує, що оскільки предметом позики між відповідачем та ОСОБА_5 стали кошти, які були виплачені в якості компенсації за втрату житла на трьох членів сім`ї, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , то відповідно сума вказаної позики разом з отриманим доходом (відсотками), що в сумі склало 30 000 доларів США, є спільною частковою власністю усіх трьох членів сім`ї.

Стверджує, що за таких обставин, отримані ОСОБА_2 кошти в сумі 30 000 доларів США підлягають поділу між всіма співвласниками й, відповідно, ОСОБА_1 належить 1/3 частки від загальної суми цих коштів, що в грошовому виразі складає по 10 000 доларів США. Відповідач добровільно кошти не повертає, тому на даний час позивач не має іншої можливості повернути належне йому майно, крім звернення за захистом своїх прав до суду.

Зазначає, що постановою апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року, у цивільній справі №760/19770/15-ц було встановлено факт отримання відповідачем 22 000 доларів США за відселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за договором від 28 листопада 1995 року, подальшу передачу цих коштів за договором позики ОСОБА_5 , та повернення їх відповідачу ОСОБА_5 з процентами у сумі 30 000 доларів США, то додаткового доказування ці факти не потребують. Стверджує суд першої інстанції фактично переоцінив ті ж самі обставини, що були встановлені у вказаній справі чим порушив норми ч.4 ст.82 ЦПК України.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спірна сума в еквіваленті 10 000 доларів США була використана в інтересах сім`ї, оскільки, на думку скаржника, така сума була його особистим вкладом в придбання квартири, однак право власності на цю квартиру за судовим рішенням визнано за відповідачем.

Також представник ОСОБА_1 - адвокат Самарець А.М. подала апеляційну скаргу на додаткове рішення суду першої інстанції від 05 жовтня 2023 року, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що виокремлення адвокатом вивчення матеріалів, наданих клієнтом, як самостійного виду адвокатської послуги є необґрунтованим та охоплюється діями адвоката з консультування клієнта, а тому має бути виключена із загальної вартості наданих послуг правничої допомоги.

Вказує, що відсутність документального підтвердження надання правничої допомоги, а саме, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом є підставою для відмови у задоволенні заяви.

Відповідач ОСОБА_2 і третя особа: ОСОБА_3 , не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційні скарги, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційних скарг до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 листопада 1990 року між батьками позивача, а саме, між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , у відділі запису актів громадянського стану Шевченківської районної ради народних депутатів УРСР міста Києва зареєстровано шлюб. Після укладення шлюбу ОСОБА_7 взяла прізвище чоловіка « ОСОБА_6 ».

Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народився позивач ОСОБА_1

28 листопада 1995 року між фірмою «Гарант» (виконавець) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (клієнт) було укладено договір №13, за яким клієнт зобов`язувався отримати грошові кошти в розмірі 22 000,00 доларів США готівкою за свою частину житлової площі в квартирі АДРЕСА_2 , в якій зареєстрована сім`я клієнта (а.с.11, т.1).

Згідно з п.п.2.1.4 цього договору, клієнту відомо, що для отримання вказаної суми на нього оформлюється двокімнатна квартира АДРЕСА_3 та він зобов`язаний при отриманні 22 000,00 доларів США продати вказану квартиру виконавцю (або його представнику).

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень, до персоніфікованих даних якого відповідно до ч.5 ст.7 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають право на повний доступ, встановлено, що у грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 травня 2014 року у справі №760/28290/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року, шлюб між ними було розірвано.

При цьому, ухвалою апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року у справі №760/28290/13-ц встановлено, що батьки позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали окремо з листопада 2013 року, спільного господарства не вели, сімейно-шлюбні стосунки припинилися.

Також заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2016 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року та постановою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року, у справі № 760/19770/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності, позов задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 .

Цими судовими рішеннями у справі № 760/19770/15-ц встановлено що відповідно до договору від 28 листопада 1995 року № 13, укладеного у простій письмовій формі, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх син ОСОБА_4 мали отримати 22 000 доларів США за частину належної їм жилої площі у двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Факт укладення цього договору і отримання за ним грошей за відселення із зазначеної квартири вони не заперечували. Також встановлено, що факт отримання ОСОБА_2 22 000 доларів США за відселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за договором від 28 листопада 1995 року сторонами по справі не заперечувався. ОСОБА_2 до суду надані докази повернення йому 30 000 доларів США 17 березня 1999 року, тобто за два дні до придбання спірної квартири та інших будь-яких об`єктивних доказів на спростування доводів позивача щодо придбання за ці гроші квартири або використання цих грошей не в інтересах родини до суду не надано.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, якою передбачено, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановити їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №306/192/14-ц.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином обставини встановлені судовими рішення, які набрали законної сили у справі №760/28290/13-ц та у справі № 760/19770/15-ц, є встановленими преюдиційно та не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Приписи ч.3 ст.61 СК України кореспондує ч.4 ст.65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зазначила, що законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на свою користь суму еквівалентну 10 000 доларів США, ОСОБА_1 посилався на те, що на підставі договору №13 від 28 листопада 1995 року йому разом з його батьками було виділено компенсаційні грошові кошти в сумі 22 000,00 доларів США у зв`язку з виселенням з квартири АДРЕСА_2 . Оскільки ОСОБА_2 отримав вказані кошти та надав їх в позику ОСОБА_5 і після повернення позики разом з відсотками відповідач 17 березня 1999 року отримав грошові кошти в сумі 30 000,00 доларів США, то вважав, що він має право на 1/3 частину цих коштів, тобто 10 000 доларів США.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що 26 лютого 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_4 (а.с.65-67, т.1).

02 лютого 2017 року зазначений договір дарування квартири від 26 лютого 2016 року був розірваний за згодою обох сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Вказаний договір про розірвання договору дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурменко Н.О. та зареєстрований в реєстрі за №414 (а.с.68-69, т.1).

Отже, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що еквівалентна 10 000,00 доларам США сума грошових коштів, яку позивач просив стягнути з відповідача, є спільним майном подружжя ОСОБА_6 та була ними використана в інтересах сім?ї для придбання квартири, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення цих грошових коштів.

Таким чином при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносини між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що сума в еквіваленті 10 000 доларів США була використана в інтересах сім`ї, оскільки, на думку скаржника, така сума була його особистим вкладом в придбання квартири, що зараз належить відповідачу, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки суперечать юридичним властивостям презумпції спільності майна та інтересів сім`ї і така презумпція позивачем у встановлений законом спосіб не спростована.

Що стосується твердження в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції фактично переоцінив ті ж самі обставини, що були встановлені в іншій справі, то вказані обставини не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про недоведеність та безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 у даній справі.

Також колегія суддів погоджується із додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 258 грн 00 коп., з таких підстав.

Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

04 вересня 2023 року ОСОБА_2 подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення у справі та докази понесення судових витрат.

Заява мотивована тим, що під час розгляду справи відповідач поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 258 грн 00 коп., і ця сума підлягає стягненню з позивача, якому відмовлено в позові.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013).

Частиною 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За умовами ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч.1 ст.1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Водночас, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до пункту 3 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, які ОСОБА_2 поніс у суді першої інстанції у розмірі 1 258 грн 00 коп., відповідач надав суду договір про надання професійної правничої (правової) допомоги від 19 серпня 2022 року, за умовами якого адвокат Бодунов Р.О. на умовах платності зобов`язався надавати ОСОБА_2 правову допомогу даній справі №761/10480/22. У п.п.1.2.2 цього договору передбачено, що загальний розмір винагороди адвоката становить 1 258 грн 00 коп.

Також відповідач надав звіт про надану професійну правничу (правову) допомогу у цивільній справі №761/10480/22 від 23 серпня 2022 року на суму 1 258 грн 00 коп., у якому міститься детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що судові витрати відповідача на правничу допомогу у розмірі 1 258 грн 00 коп. мають бути відшкодовані за рахунок позивача.

Такий розмір правничої допомоги є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Доводи апеляційної скарги про те, що виокремлення адвокатом вивчення матеріалів, наданих клієнтом, як самостійного виду адвокатської послуги є необґрунтованим, а тому ця послуга має бути виключена із загальної вартості наданих послуг правничої допомоги, апеляційний суд відхиляє, оскільки такі доводи суперечать принципу свободи договору, передбаченому ст.ст.6, 627 ЦК України. Як зазначалося вище, розмір та складові гонорару визначаються лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Посилання скаржника на відсутність документального підтвердження оплати надання правничої допомоги, а саме, платіжних доручень, також не є підставою для відмови у стягненні таких витрат, з таких підстав.

У пункті 6.5 постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 05 жовтня 2023 року, є обґрунтованими, а тому ці рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката СамарецьАліни Миколаївнизалишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 серпня 2023року залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 травня 2024 року.

Головуючий

Судді: