справа № 753/8211/23
провадження № 2/753/3565/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Потапенко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ такого майна, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у квітні 2023 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ такого майна.

Позов мотивований тим, що з ОСОБА_2 він знайомий зі шкільних років. Після закінчення 9-го класу вона переїхала жити у інший район м.Києва, через шість років на початку 2009 року вони зустрілися на зустрічі однокласників. На час зустрічі відповідачка була заміжньою. Після такої зустрічі вони почали спілкуватися протягом трьох років. Під час спілкування вона повідомила його, що влітку 2010 року вона розірвала шлюб, вільна для нових відносин й готова з ним будувати відносини, зустрічатися. Так, 08.12.2012 року вони зустрілися в кафе, й після цього почали зустрічатися постійно, а через місяць він познайомив відповідачку зі своїми батьками та запропонував їй проживати разом у його батьків, на що відповідачка погодилась, й до 07.02.2013 року вони почали проживати сумісно на дачі його батьків, вдома у її матері, у його кімнаті у квартирі його батьків. З дозволу його батьків, після дня народження його матері - ІНФОРМАЦІЯ_1 вони почали жити постійно у квартирі його батьків за адресою: АДРЕСА_1 . Вони обговорювали питання подальшого спільного сумісного життя, те, що після накопичення коштів на придбання квартири, будуть укладати шлюб.

Відтак, з 07.02.2013 року вони фактично створили сім`ю, проживали разом у окремій кімнаті у квартирі його батьків, почали вести спільний побут, мали взаємні права та обов`язки один перед одним, несли спільні витрати на харчування, на прибирання спільних речей, особисто він проводив оплату коштів за ремонт після ДТП автомобіля «Сеат», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить відповідачці на праві власності, оскільки вважали, що це гроші спільного бюджету. Також вони витрачали кошти на придбання предметів побуту, святкували спільні релігійні свята, Новий рік тощо зі спільними друзями, з родичами, оскільки їх вважали сім`єю (чоловіком та дружиною). Вони багато подорожували в межах України та за кордоном: Грузія, Туреччина, на згадку залишали фото світлин, які додані до позовної заяви й охоплюють період грудня 2012 року по травень 2015 року.

Факт спільного проживання як подружжя, окрім його батьків, підтверджуються письмовими поясненнями його батька ОСОБА_4 , матері відповідачки, його сестри та її чоловіка ОСОБА_5 , спільних друзів ОСОБА_6 та однокласників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , письмові покази яких він долучив до позовної заяви.

Водночас він та відповідачка прийняли спільне рішення про накопичення коштів для придбання квартири, проведення ремонту, придбання необхідних речей у квартиру, після цього укласти шлюб. Вони багато часу приділяли для пошуку квартири в різних районах міста Києва у різних будівельних компаніях. Найкращим варіантом виявилася пропозиція в ДБК «Партнер». Їм запропонували укласти договір купівлі-продажу майнових прав. Відразу ж після цього у них постало питання про оплату вартості квартири, загальна сума якої становила 697 404 грн., які вони вносили у період з 03 по 07 червня 2024 року. З 03 по 06 червня 2014 року ним спільно з відповідачкою вносилися суми по 149 000 грн., а 07 червня ними було внесено останні кошти 101 404 грн., й цим завершено оплату придбання квартири АДРЕСА_2 .

Оскільки у них не було достатньо коштів для повної оплати за придбання квартири, за погодженням із відповідачкою, він звернувся до його батьків про позику в сумі 300 000 грн., й оскільки сума коштів була значною, він написав боргову розписку від 06.06.2024 року батькам на суму 300 000 грн. для придбання квартири терміном на 15 років, й із його матір`ю він уклав 06.06.2014 року договір позики на вказану суму. Першу частину коштів 04.06.2014 року його матір надала в сумі 60 000 грн., 06.06.2014 року в сумі 240 000 грн.

При оформленні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 вони прийняли рішення про те, що підписувати (укладати) договір буде відповідачка, оскільки вони довіряли один одному та вважалися подружжям, оскільки він був зайнятий у справах і не мав вільного часу. Уподальшому від забудовників стало відомо, що будинок буде здано у експлуатацію приблизно у березні 2015 року, а тому наприкінці 2014 року вони почали готуватися до заселення: для квартири купувати за спільні кошти побутову техніку, яка зберіглася у квартирі його батьків. Часто відвідували квартиру й планували разом її оздоблення, замовили меблі, провели повний ремонт квартири. Весь вільний час він займався ремонтом у придбаній квартирі, до укладення шлюбу квартиру вони повністю відремонтували, обладнали меблями, й після реєстрації шлюбу 03.06.2015 року переїхали у відремонтовану квартиру для проживання, та 03.12.2015 року за вказаною адресою він був зареєстрований, а згодом була зареєстрована й відповідачка.

У спільному шлюбі у них народився син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відповідно до рішення Дарницького районного суду м.Києва від 23.12.2019 року шлюб між ними розірвано.

Просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу сторін у період з 07.02.2013 року по 03.06.2015 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що спірна квартира АДРЕСА_2 була придбана під час перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, тому йому повинна належати частина спірного майна.

Разом із тим, рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 16.02.2022 року задоволено позов ОСОБА_10 до нього ( ОСОБА_11 ) про визнання майна особистою приватною власністю та позбавлення права користування житловим приміщенням, який відбувався за його відсутності, його інтереси представляв адвокат АО «Головко та партнери», який подав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із його тривалою хворобою, він не надав можливості звернутися до суді із зустрічним позовом, його було обмежено у праві доступу до правосуддя. З 19.01.2021 року по 16.02.2021 року він перебував на лікарняному. У зв`язку із встановленими карантинними заходами на всій території України, додержання яких вважав обов`язковими, був обмежений у реалізації певних прав, самостійно не мав можливості звернутися до суду з позовними вимогами щодо захисту свого майнового права. З 03.09.2021 року по 13.10.2021 року він перебував на лікарняному з приводу пошкодження плечового суглоба, колінного суглоба, остеохондрозу хребта. У подальшому він також проходив лікування суглобів.

Вважає, що з жовтня 2020 року по березень 2023 року за станом здоров`я він не міг бути присутнім в судових засіданнях та особисто захищати свої права.

Водночас, воєнні дії на території України, тривалі аварійні відключення світла, втрата роботи та зубожіння через відсутність достатнього рівня доходу призвели до того, що він не мав можливості отримати професійну допомогу адвоката для представництва його прав в суді.

Просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду із цим позовом та поновити його.

В судовому засіданні 20.05.2024 року представник позивача Дмитрук М.Ф. , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 15.05.2023 року (а.с.26 том 1, а.с.183-188 том 2), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити: встановити факт проживання однією сім`їю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ОСОБА_13 у період часу з 07.02.2013 року по 03.06.2015 року за адресою: АДРЕСА_1 , визнати об`єктом права спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2 , й у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право особистої власності на частину вказаної квартири, припинивши право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на частину вказаної квартири (а.с.16 том 1).

На стадії після наданих представником позивача пояснень по суті позовних вимог, запитань до представника позивача, адвокат Дмитрук М.Ф. залишив залу судових засідань без заявленого клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні, наслідки щодо таких дій визначені ч.6 ст. 223 ЦПК України, уподальшому в судові засідання, призначені на 24.05.2024 року, 29.05.2024 року, про час та місце яких був повідомлений належним чином, що підтверджується його заявами, не зв`явився. Заявлені ним клопотання про відкладення розгляду справи без підтверджуючих поважність причин неявки в судові засідання, суд відхилив, й відповідно до ст.233 ЦПК України продовжив розгляд справи за відсутності позивача, його представника, неявка якого не перешкоджає розгляду справи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи відповідно до ст.223 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки (п.п.1,2 ч.3 ст.223 ЦПК України).

Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин затягування розгляду справи, є ріщення Європейського суду з прав людини «Чікоста і Віола проти Італії».

Європейський суд з прав людини у справі «Каракуця проти України» зазначив, що неналежна зацікавленість у розгляді справи може бути підставою для процесуальних наслідків.

В ухвалах Дарницького районного суду м.Києва від 14.03.2024 року (а.с.241-242 том 1), від 15.03.2024 року (а.с.246-247 том 1), від 11.04.2024 року (а.с.104-106 том 2), від 20.05.2024 року (а.с.206-211 том 2), 21.05.2024 року (а.с.215-216 том 2), постановлених судом за наслідком розгляду заяв представника позивача Дмитрука М.Ф. про відвід головуючого судді судом надана оцінка процесуальної поведінки представника позивача в межах розгляду справи.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2 ) її представник ОСОБА_17 , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 11.04.2024 року (а.с.98 том 2), позовні вимоги не визнали та просила відмовити у їх задоволенні з підстав необґрунтованості, недоведеності.

Відповідчка ОСОБА_2 зазначала, що за рік до укладення шлюбу з відповідачем, 03.06.2014 року між ТОВ «ДБК-Партнер» (продавець) та нею (покупець) було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №13-908/к, за умовами якого продавець продав, а покупець придбала майнові права на квартиру АДРЕСА_3 . Згідно п. 3.1 договору вартість майнових прав складала 697 404 грн. В строк з 03.06.2014 року по 07.06.2014 року саме нею повністю сплачено вартість майнових прав за цим договором, що підтверджується квитанціями: № 430320005 від 03.06.2014 на суму 149 000 грн; № 430430001 від 04.06.2014 на суму 149 000 грн; № 430520002 від 05.06.2014 на суму 149 000 грн; № 560620001 від 06.06.2014 на суму 149 000 грн; № 350720001 від 07.06.2014 на суму 101 404 грн. На підтвердження факту внесення повної оплати, забудовником ТОВ «ДБК-Партнер» була видана довідка про 100% оплату майнових прав від 10.06.2014 року. 08.08.2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 98,6 кв.м., житловою площею 53,3 кв. м на її ім`я.

Не зважаючи на те, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 набуте нею під час перебування в шлюбі з відповідачем, однак за кошти, які належали особисто їй, вказана квартира відповідно до ст.57 СК України є її особистою приватною власністю , й це підтверджено рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 16.02.2022 року, яким її позов до ОСОБА_1 задоволено, яке набуло чинності відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 19.09.2023 року.

Наголосила, що до укладення шлюбу з відповідачем вони лише зустрічалися, ніколи не проживали єдиною сім`єю без шлюбу, належних доказів про факт спільного проживання її та позивача до укладення шлюбу позивач не надав. Прибданням спірної квартири позивач ніколи не цікавився, оскільки не працював й розумів, що для цього потрібні значні кошти, проте був обізнаний про те, що вона уклала договір на будівництво квартири, участі у якому він ніколи не приймав, оскільки не працював, коштів на це у нього не було. Натомість вона завжди працювала, дбала про власне житло. Саме з її дозволу позивач був зареєстрований у придбаній нею квартирі, оскільки мав виклики від військомату на службу, й з метою змінити його місце реєстрації, щоб уникнути призову, вона погодись на його реєстрацію у спірній квартирі.

Вважає вимоги позову безпідставними, оскільки судовим рішенням, яке набуло чинності, квартира АДРЕСА_2 визнана її особистою приватною власністю, й встановлені судом факти мають преюдиційне значення при вирішенні даного спору. Вважає безпідставними доводи позивача про те, що під час розгляду такої справи були порушені його процесуальні права, й він не міг скористатися такими правами. Аналогічно процесуальній поведінці позивача під час розгляду цієї справи, він проявляв й у справі за її позовом: не зв`являвся на судові засідання, подавав численні клопотання про відкладення розгляду справи тощо, оцінку яким суд апеляційної інстанції надав у постанові. Вважає, що позивач зловживає процесуальними правами.

Також відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до вимог позову ОСОБА_1 відповідно до ч.2 ст.72 СК України, адже рішенням суду від 23.12.2019 року шлюб між ними розірвано, трирічний строк позовної давності минув, доводи позивача про поважність пропустку такого строку, вважає необґрунтованими, адже він був обізнаний про судовий розгляд справи, участь у справі мав можливість приймати, й приймав участь його адвокат, проте зустрічного позову у межах розгляду справи за її позовом про визнання спірної квартири її особистою приватною власністю, не подав.

Відповідачем подано відзив на позов від 09.02.2024 року (а.с.1-13, 14-65 том 2), доводи якого зводяться до вказаних висновків.

Позивачем відповідь на відзив не подано.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади України (суду).

Згідно положень п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, а відтак за матеріалами справи третя особа вважається належно повідомленою про час розгляду.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Наведені обставини свідчать, що сторони, третя особа завчасно повідомлені про розгляд справи судом.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Вислухавши пояснення представника позивача адвоката Дмитрука М.Ф., відповідачки ОСОБА_2 , її представника ОСОБА_17 , їх доводи та заперечення, заслухавши свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням відзиву на позов, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням за участі сторін.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Згідно з ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків.

Сімейне законодавство, а саме ч.1 та 2 ст. 21 СК України чітко визначає, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Водночас відповідно до ч.1 ст.74 СК України у разі якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (ч.2 ст.74 СК України).

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Судом встановлено, що 03.06.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м.Києві, актовий запис № 767 (а.с.27 том 1).

Позивач звернувся до суду із цим позовом й вважає, що він ( ОСОБА_1 ) та відповідачка ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без шлюбу з 07.02.2013 року по 03.06.2015 року, й метою встановлення факту постійного проживання є набуття ним права власності на майно, яке набуте ними за час спільного проживання єдиною сім`єю без шлюбу, а саме квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку було зареєстровано 08.08.2015 року на ім`я відповідачки, оскільки це право відповідачкою не визнається, адже рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 16 лютого 2022 року позов ОСОБА_2 до нього ( ОСОБА_1 ) про визнання майна особистою приватною власністю та позбавлення права користування житловим приміщенням, задоволено, яке набуло чинності відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 19.09.2023 року (а.с.19-21, 22-28 том 2).

Цим рішенням визнано квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 98,6 кв.м, житловою площею 53,3 кв м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_2, видане 27.08.2015, видавник: державний реєстратор Дуднік О.С., особистою приватною власністю ОСОБА_2 (а.с.31-35 том 1)

Вважає, що суд прийняв таке рішення без урахування його права, не забезпечив право доступу до правосуддя, не врахував надані ним докази про те, що він, як і відповідачка, приймав участь у придбанні спірної квартири, а саме те, що шляхом отримання від його матері позики у сумі 300 000 грн., він вніс свій вклад (частку) у придбання квартири, яка коштувала 697 404 грн, що становила 100% вартості, сплата якої проведена згідно квитанцій: 1) № 430320005 від 03.06.2014 на суму 149 000 грн; 2) № 430430001 від 04.06.2014 на суму 149 000 грн; 3) № 430520002 від 05.06.2014 на суму 149 000 грн; 4) № 560620001 від 06.06.2014 на суму 149 000 грн; 5) № 350720001 від 07.06.2014 на суму 101 404 грн.

На підтвердження факту проживання сторін однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюб у період з 07.02.2013 року по 03.06.2015 року, тобто до укладення шлюбу позивач підтверджує свідченнями свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_21 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , письмові пояснення яких також долучені по поданої ним позовної заяви (а.с.74-81 том 1), фотознімками, які охоплюють вказаний період часу й свідчать про вказані факти (а.с.63-73 том 1), договір позики грошових коштів, за яким він уклав такий договір із його матір`ю ОСОБА_3 , яка позичила йому кошти в загальній сумі 300 000 грн. (а.с.61 том 1), які він вклав на придбання квартири, а також долучені до позовної заяви платіжні документи про придбання ним речей, меблів, договорів щодо здійснення облаштування спірної квартри (а.с.82-118 том 1).

Вирішючи даний спір, визначену позивачем мету встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, суд враховує рішення Дарницького районного суду м.Києва, постановлене у справі № 753/8974/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та позбавлення права користування житловим приміщенням, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 19.09.2023 року, й набуло чинності, яким позов ОСОБА_2 задоволено, квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 98,6 кв.м, житловою площею 53,3 кв м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_2, видане 27.08.2015, видавник: державний реєстратор Дуднік О.С., визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 , й вважає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України), преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту».

Надаючи оцінку зазначеним позивачем доказам факту проживання позивача ОСОБА_1 з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 07.02.2013 року по 03.06.2015 року, суд приходить до висновку, що такий факт не доведений.

Так, як вбачається із письмових пояснень вказаних позивачем свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , всі три свідки вказують, що про обставини спільного проживання без шлюбу сторін як чоловіка та жінки їм відомо зі слів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.74-77 том 1). Відповідно, вказані свідки надають свідчення зі слів інших осіб, тому суд вважає їх недопустим доказом, адже показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Показання свідка ОСОБА_4 , як батька позивача, суд не приймає до уваги з огляду на їх родинні відносини, й зацікавленість у таких поясненнях в інтерсах члена сім`ї - сина (позивача).

Долучені до позовної заяви у якості доказів фотознімки (а.с.63-73 том 1), на яких наявні світлини відпочинку сторін, й на яких відсутня інформація про дати вказаних подій, не несуть належних доказів про факт проживання позивача ОСОБА_1 з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 07.02.2013 року по 03.06.2015 року. Окрім того, відповідно до правових позиції, викладених у постановах Верховного Суду, показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу (ВС/КЦС у справі № 129/2115/15-ц від 14.02.2018), й спільний відпочинок не свідчить про ведення спільного господарства (ВС/КЦС № 522/25049/16-ц від 27.02.2019).

Доводи позивача про договір позики грошових коштів від 06.06.2014 року, за яким позивач ОСОБА_1 уклав такий договір із його матір`ю ОСОБА_24 , яка позичила йому кошти в загальній сумі 300 000 грн. (а.с.61), з урахуванням того фактору, що позивач не вказує про те, що працював, своює працею мав власні джерела доходів, суд відхиляє з підтав неналежності такого доказу, який не підтверджує той факт, що кошти у дійсності були позичені, зважаючи на родинні відносини позичальника та позикодавця, й були спрямовані на придбання спірної квартири, й форму укладення такого правочину - проста письмова (без його нотаріального посвідчення), на якому була б посвідчена дійсна дата укладання договору - 06.06.2014 року. Тобто такий доказ є недопустимим.

Платіжні документи про придбання позивачем речей, меблів, договорів щодо здійснення облаштування спірної квартири та фотознімки квартири, долучені до позовної заяви (а.с.82-118 том 1), також не несуть у собі належної доказовості вказаної вимоги позову, оскільки на вказаних документах відсутня інформацію про позивача як набувача послуг, робіт або покупця, які мають відповідати критеріям, визначених законом про докази та доказування, й доводити встановлення такого факту, проте всупереч цьому вони мають в поодиноких випадка інформацію про набувача послуг, робіт, проте не про особу позивача ОСОБА_1 , а про відповідачку - ОСОБА_2 , що простовують вказані доводи, й свідчить на користь відповідачки.

При дослідженні таких доказів суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» застосував різновид доктрини «плодів отруєного дерева» (fruit of the poisonous tree), яка полягає в тому, що коли визнаються недопустимими не лише докази, безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також докази, які не були отримано, якби не було отримано перших.

Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.

Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення fruit of the poisonous tree є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержавної незаконним шляхом.

Таким чином, позивач хоча й посилається на такі доводи та аргументи, як ведення спільного господарства, несення витрат, придбання спільного майна, проте належних та допустимих доказів цьому не надав.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України), адже обов`язок доказування покладається на сторони.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення .

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно, позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів про предмет доказування.

Суд вважає, що самі лише посилання позивача на існування факторів, що можуть бути підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, не можуть достовірно свідчити про такий факт, адже доказування будується на підтверджених належних та допустимих доказах, а тому лише усні пояснення представника позивача, надані ним в судовому засіданні, не можуть достовірно свідчити про встановлюваний судом факт.

Відповідно, документальними доказами, наданими позивачем не підтверджено, що в у вказаний період часу з 07.02.2013 року по 03.06.2015 року сторони мали спільний бюджет, вели спільне господарство, працювали увесь період їх спільного проживання, їх заробіток був спільним бюджетом, вони були пов`язані спільним побутом і мали спільні права та обов`язки, й, у тому числі, щодо придбання майна, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Всупереч цьому позивач не надав жодного належного й допустимого доказу про те, що він протягом вказаного часу мав власний дохід, був працевлаштований, мав матеріальну можливість приймати участь у прибанні квартири (особисті джерела доходу). На спростування вказаних доводів відповідачка вказує, що відповідач в обумовлений період часу не працював, хоча й знав, що нею укладаний договір на придбання квартири, проте участі в придбанні житла не приймав, оскільки власних доводів не мав, працевлаштований не був, доказів про це не надає.

Так, допитані в ході розгляду справи свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 вказали, що вони є близькими друзями колишньої родини сторін, засвідчили, що до шлюбу сторони однією сім`єю не проживали, воли лише зустрічались. Квартиру до шлюбу придбавали ОСОБА_2 з її мамою, за їх спільні кошти, ОСОБА_25 участі у придбанні квартири не приймав.

Тобто,наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна, у тому числі й для спільного користування та проживання, позивачем не підтверджено жодним належним доказом, все це у своїй сукупності не засвідчує реальність сімейних відносин сторін, з урахуванням строку, визначеного законом для спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу для того, щоб стверджувати, що між такими чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю, відсутні.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 16 лютого 2022 року, яке набуло чинності відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 19.09.2023 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та позбавлення права користування житловим приміщенням, задоволено. Цим рішенням квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 98,6 кв.м, житловою площею 53,3 кв м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_2, видане 27.08.2015, видавник: державний реєстратор Дуднік О.С. , визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Позбавлено ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Судом у вказаній справі встановлено, що 03 червня 2014 року між ТОВ "ДБК-Партнер" (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу майнових прав №13-308/к.

За цим договором продавець продає, а покупець придбає майнові права на квартиру АДРЕСА_3 , на умовах та в порядку що визначені у цьому договорі (п.1.1). Покупець здійснює оплату вартості майнових прав на загальну суму 697 404 грн (п.3.1).

ОСОБА_2 сплачено вартість майнових прав за цим договором згідно квитанцій: 1) № 430320005 від 03.06.2014 на суму 149 000 грн; 2) № 430430001 від 04.06.2014 на суму 149 000 грн; 3) № 430520002 від 05.06.2014 на суму 149 000 грн; 4) № 560620001 від 06.06.2014 на суму 149 000 грн; 5) № 350720001 від 07.06.2014 на суму 101 404 грн.

10 червня 2014 року ТОВ «ДБК-Партнер» видано довідку про те, що ОСОБА_2 згідно з договором купівлі-продажу майнових прав №13-308/к від 03.06.2014 року оплатила майнові права на квартиру АДРЕСА_5 , в обсязі 697 404 грн, що становить 100% вартості майнових прав.

10 червня 2014 року ТОВ "ДБК-Партнер" (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) підписали акт прийому-передачі майнових прав на квартиру до договору купівлі-продажу майнових прав №13-308/к від 03 червня 2014 року.

08 серпня 2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Дуднік О.С. зареєстровано право власності ОСОБА_2 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_2, видане 27.08.2015.

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 станом на 24.11.2021 року зареєстровано: ОСОБА_1 - 03.12.2015; ОСОБА_2 - 01.10.2016; ОСОБА_9 - 04.11.2016 року.

30 вересня 2021 року сусіди ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 склали Акт на підтвердження фактичного не проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_2 з вересня 2018 року. Підписи вказаних осіб засвідчено головою правління ОСББ "Поетичне" (а.с.69 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги про визнання квартири особистою приватною власністю позивача, суд виходив із того, що квартира була придбана за особисті кошти позивача, сплачені в повному обсязі за набуття майнових прав на спірну квартиру до укладення шлюбу з відповідачем. Сам по собі факт реєстрації права власності на спірну квартиру під час шлюбу сторін, за доведеності набуття її за особисті кошти позивача, не дає підстав вважати, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Згідно зі статтею 62 СК України, яка регулює втручання у право особистої приватної власності, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції режиму спільного сумісного майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_2 оплатила 100% вартості майнових прав на спірну квартиру до 07.06.2014 року, за рік до реєстрації шлюбу з відповідачем.

Встановивши, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_2 , суди зробили висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог . При цьому ОСОБА_1 не надав суду доказів на підтвердження того, що після реєстрації права власності на спірну квартиру та отримання ключів, його внесок у збільшення вартості у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що цю обставину могли б підтвердити свідки, в задоволенні клопотання про допит яких судом першої інстанції було безпідставно відмовлено, суд визнав необґрунтованими та зроби такі висновки.

Як вбачається з матеріалів справи 03 червня 2021 року судом першої інстанції було відкрито провадження в даній справі та надано відповідачу строк на подання відзиву на позов та доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

29.09.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перенесення судового засідання у зв`язку з отриманням ним побутової травми та необхідністю візиту до лікаря для обстеження, а 20.01.2022 року він звернувся до суду із заявою про перенесення судового засідання у зв`язку з захворюванням з ознаками COVID-19.

07.02.2022 року ОСОБА_1 видач довіреність адвокату Небелиці А.В. на представлення його інтересів в суді, який 16.02.2022 року заявив клопотання про оголошення по справі перерви для ознайомлення з матеріалами справи.

З огляду на те, що порядок подання доказів суду першої інстанції чітко визначений, за відсутності доведеності неможливості подання доказів суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від волі відповідача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для прийняття нових доказів, що відповідає вимогам ч.3 ст. 367 ЦПК України.

Суд у справі № 753/8974/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю вказав, що відповідачем не доведено, й його доводи про те, що він надав позивачу грошові кошти в сумі 234 000 грн на придбання спірної квартири, що підтверджується договором позики від 11.06.2014 року, укладеним між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник), за яким позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність 234 000 грн, які зобов`язалась повернути до 11.06.2017 року, а також розпискою позивача про отримання вказаних коштів в борг, на правильність висновків суду першої інстанції не впливає, а надання грошових коштів в борг, не свідчить про те, що спірне майно набувається сторонами за договором позики у спільну сумісну власність, з огляду на обов`язок позичальника повернути позичені грошові кошти позикодавцю.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, останній внесок за набуття майнових прав на спірну квартиру було здійснено позивачем 07.06.2014 року, а отримано грошові кошти за договором позики - 11.06.2014 року.

На спростування доводів відповідача про те, що грошові кошти за договором позики не було повернуто, відповідачем надано розписку відповідача про отримання ним 234 000 грн за договором позики від 11.06.2014 року.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України).

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню.

Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту.

Суд у цій справі критично оцінює посилання позивача як на доказ договір позики від 06.06.2014 року на суму 300 000 грн. укланий ним із його матір`ю ОСОБА_3 для придбання позивачем квартири (а.с.61 том 1), з огляду й на те, що вказаний договір, зважаючи на його дату укладання - 06.06.2024 року існував на час розглядц судом справи № 753/8974/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, проте позивач до суду його не подавав, про його існування не вказував, а посилався на інший договір - від 11.06.2014 року на суму 234 000 грн, оцінку якому суд надав, що, очевидно, вказує про ознаки того, що в дійсності його не існувало, й сторони такого договору, зважаючи на їх родинні відносини (матір та син), уклали його із визначено датою з метою надання до суду вказаного договору як доказ по цій справі, який судом не може прийматися, зважаючи на його ознаку, яка судом визначена як недопустимий доказ.

Вирішуючи заяву відповідача ОСОБА_2 про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, й заяву позивача ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду із його позовом, який не надав належних доказів про поважні причини пропуску такого строку, його обізнаність про судовий розгляд справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та позбавлення права користування житловим приміщенням (справа № 753/8974/21), його право на подання зустрічного позову, правом якого він не скористався без поважних причин, його процесуальну поведінку у межах розгляду вказаної справи, оцінку якій надав як суд першої інстанції, так й суд апеляційної інстанції у рішенні від 16.02.2022 року постанові від 19.09.2023 року (справа № 753/8974/21), зважаючи, що участь у такій справі приймав його представник - адвокат, посилання позивача на поважність пропуску такого строку, який пов`язує із незначною тимчасовою непрацездатністю (перебування на амбулаторному лікуванні, іншому лікуванні, які не пов`язані із стаціонарним лікуванням), що фізично не перешкоджало доступу до правосуддя, вказує на пропуск позивачем строку позовної давності, пістави для повнолення такого строку суд не вбачає.

Проте оскільки суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог, тому відмовляє у позові з підстав необґрунтованості позовних вимог, без застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

При цьому з посиланням на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08.12.2022 у справі № 990/102/22, суд у цій справі, зважаючи на процесуальну поведінку позивача, зазначає, що пропуск строку звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі в цьому випадку не є поважною причиною пропуску такого строку, адже позивач не навів змістовних і вагомих аргументів щодо вчинення ним всіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати його процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку, не довів, що в цій справі можливість вчасного подання ним позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від його волевиявлення.

Строк звернення до суду, як одна із складових гарантії права на суд, може і має бути поновленим, лише у разі наявності на те поважних причин. Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду. Натомість, у цій справі позивач таких виняткових, особливих випадків, обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду, не навів й не надав.

Враховуючи наведене, за встановлених правовідносин та наданих позивачем доказів, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

На підставі вищевикладеного, ст.с. 3, 21, 74 СК України, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 3.06.99 № 5-рп/99, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання майна спільним сумісним майном подружжя та поділ такого майна, - відмовити.

Понесені позивачем судові витрати покласти на такого позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Київського апеляційного суду.

СУДДЯ: