КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

секретар - Кролівець О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання правочину недійсним.

Заслухав доповідь судді апеляційного суду, дослідив матеріали справи, перевірив доводи апеляційної скарги,

В с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до АТ «Альфа Банк» (змінило назву на АТ «Сенс Банк») про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в неділю 31жовтня 2021 після 16 год 30 хв позивачка ОСОБА_1 отримала смс - повідомлення від АТ «Альфа Банк», з інформацієюпро нібито укладений між сторонами кредитний договір №501382906, за умовами якого позивачкаотримала від Банка 250 000 грн кредитних коштів під 40%, які протягом двох хвилин були переведені з картки позивача на інші невідомі карткові рахунки трьома платежами по 91 000,00 грн, 90 000,00 грн та 64 000,00грн.

Позивачка вказувала, що останній платіж банк протягом тижня зміг повернути, чим визнав що дана операція є шахрайською.

Після вказаної подіїпозивачказвернулася до органів поліції із відповідною заявою, у зв`язку із чим було порушено кримінальне провадження за ч.3 ст. 190 КК України.

Позивачка стверджувала, що, оскільки вона не укладала з відповідачем кредитного договору, не здійснювала своє вільне волевиявлення на укладення такої угоди, тому вважає, що є підстави для визнання кредитного договору №501382906 від 31жовтня 2021 недійсним.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 вересня 2023 року скасувати і ухвалити по справі нове рішення, яким позов задовольнити.

У скарзі посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, не урахував наданих позивачкою доказів. Стверджує, що договір було укладено невідомими особами, які використали персональні дані позивачки, тоді як сама позивака не мала волевиявлення на укладення договору та не робила жодних заявок на отримання кредитних коштів.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідач у встановленому порядку не скористався.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи за адресами, які були зазначені в матеріалах справи, заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило. Представниця позивачки адвокат Калініченко О.В. направила до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним кредитний договір №501382906 від 31 жовтня 2021 року, укладений від її імені з АТ «Альфа Банк», посилаючись на те, що вона ніколи не приймала пропозицій укласти електронний договір з АТ «Альфа Банк», не подавала заявку щодо оотримання кредитних коштів та фактично не отримувала кредитні кошти від АТ «Альфа Банк».

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів недійсності правочину, який за цих же обставин є неукладеним.

Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції.

Як видно із матеріалів справи, 31 жовтня 2021 року ОСОБА_1 на належний їй номер мобільного телефону надійшло смс - повідомлення про інформування банком про укладення між нею та АТ «Альфа Банк» кредитного договору № 501382906, згідно умов якого Банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 25000,00 грн, процентна ставка за користування кредитом - 40%.

З виписки АТ «Альфа Банк» сформованої 01 листопада 2021 року з операцій по належному ОСОБА_1 рахунку вбачається, що 01 листопада 2021 року проведена операція КР9353 про перерахування коштів за кредитним договором №501382906 від 31 жовтня 2021 року у сумі 250 000 грн; 31 жовтня 2021 року о 16 год 54 хв здійснено переказ коштів на суму 91 000,00 грн; 31 жовтня 2021 року о 16 год 59 хв здійснено переказ грошових коштів на суму 90 000, 00 грн; 31 жовтня 2021 року о 17 год 00 хв здійснено переказ грошових коштів на суму 64 000,00 грн.

Позивачка стверджує, що не підписувала спірний кредитний договір та ніяких кредитних коштів за ним не отримувала, вважає, що такий правочин підлягає визнанню судом недійсним, оскільки він вчинений шахрайськими діями невстановлених осіб та за відсутності вільного волевиявлення позивачки на укладення вказаного спірного правочину.

Також встановлено, що 31 жовтня 2021 року позивачка звернулася до Дніпровського ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку із чим у ЄРДР зареєстроване кримінальне провадження №0003143 за ч.3 ст. 190 КК України.

За змістом положень ч. 1, 2 ст. 207, п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України передбачено, що правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, крім іншого, воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку, та якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою для визнання такого правочину недійсним (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

За положеннями ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв`язку з цим необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку, останнього, їх повернути і сплатити за користування ними проценти.

Таким чином, при вирішенні спору про визнання недійсним договору позивач має довести, а суд встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення і настання відповідних наслідків.

З огляду на вказані положення закону, договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Навіть сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов`язку позичальника повернути грошові кошти. Якщо судом буде встановлено, що позикодавець не передав кошти позичальнику, договір позики вважається неукладеним.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Суд першої інстанції не врахував того, що позивачка не заперечувала факт укладення договору №501382906 від 31 жовтня 2021 року, однак, стверджувала, що у будь-який спосіб не підписувала вказаний кредитний договір та ніяких кредитних коштів за ним не отримувала.

Факт укладення договору також підтверджується випискою АТ «Альфа Банк», сформованою 01 листопада 2021 року щодо операцій по належному ОСОБА_1 рахунку, а також листом АТ «Альфа Банк» від 04 листопада 2021 року №95793-23.1-б/б.

За таких обставин суд доходить висновку, що підстави вважати договір неукладеним у даному випадку відсутні.

Суд звертає увагу, що в таких правовідносинах саме на позикодавця покладається обов`язок забезпечення фіксування укладення договорів та проходження ідентифікації позичальників при отриманні позики, а тому, саме відповідач мав надати суду достатні докази, які б підтверджували проходження ідентифікації ОСОБА_1 при укладенні договору та отримання нею позики.

Однак, АТ «Сенс Банк» не надав жодних пояснень на спростування обставин, зазначених у позовній заяві. При цьому, у матеріалах справи відсутні будь-які докази волевиявлення позивачки на укладення спірного правочину та отримання нею коштів на підставі такого договору.

Отже, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору №501382906 від 31 жовтня 2021 року підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача АТ «Сенс Банк» на користь позивачки ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2481 грн.

Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 374, 375, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 вересня 2023 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання правочину недійснимзадовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір №501382906 від 31 жовтня 2021 року, укладений від імені ОСОБА_1 та акціонерним товариством «Альфа Банк».

Стягнути з акціонерного товариства «Сенс Банк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) гривню на відшкодування сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 29 травня 2024 року.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова