Справа № 202/6343/24
Провадження № 2-з/202/46/2024
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м.ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
УХВАЛА

23 травня 2024 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Бєсєди Г.В., за участю секретаря Назаревич І.Л., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони відчуження рухомого та нерухомого майна у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач ОСОБА_1 із заявою про забезпечення позову шляхом заборони відчуження нерухомого майна, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , а саме, квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також щодо автомобіля VOLKSWAGEN GOLF 2006 року випуску, номерний знак транспортного засобу НОМЕР_1 , будь-яким способом до завершення розгляду судом справи про стягнення боргу та до набрання рішенням суду законної сили.

Зазначена заява була передана судді згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями 21.05.2024.

В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 зазначає, що 15 квітня 2024 року він дав в борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 6 300,00 (шість тисяч триста) доларів США. На підтвердження виникнення зобов`язання по договору позики відповідачем надана розписка, з якої випливає, що відповідач зобов`язався повернути кошти до 15 травня 2024 року (включно). На сьогоднішній день взяте відповідачем на себе зобов`язання з повернення грошових коштів не виконане. Протягом визначених розпискою строків ОСОБА_2 борг не сплатив та не виконує умови розписки, ухиляється від розмови про сплату боргу. Маючи намір подати позовну заяву про стягнення боргу по розписці, про що ним було заявлено ОСОБА_2 , останній наголосив, що повертати борг не збирається, грошей у нього немає і він має намір відчужити належне йому майно на користь дружини. Необхідність вжиття судом заходів забезпечення позову, шляхом заборони на відчуження нерухомого майна ОСОБА_2 є необхідним заходом для охорони матеріально-правових інтересів від можливих недобросовісних дій боржника та задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні судового рішення про стягнення боргу.

Сторони в судове засідання не викликались, оскільки суд дійшов висновку про розгляд вказаної заяви за їх відсутності відповідно до положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали позовної заяви, заяву про забезпечення позову та додані до неї документи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа № 183/5864/17-ц, провадження № 61-38692св18).

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, судом також враховано, що відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reason ablerelationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Відповідно до обставин, викладених у позові та заяви про забезпечення ОСОБА_1 надав в борг грошові кошти в розмірі 6 300 доларів США, які відповідач зобов`язувався повернути 15 травня 2024 року.

Із заявою про забезпечення позивач ОСОБА_1 звернувся 17.05.2024, в якій посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від розмов про сплату боргу та планує здійснити відчуження майна. У зв`язку з чим просить заборонити відчуження рухомого майна автомобілю марки VOLKSWAGEN GOLF 2006 року випуску, номерний знак транспортного засобу НОМЕР_1 , а також нерухомого майна - квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та які перебувають у власності ОСОБА_2 .

Однак, позивачем не надаються документи, що підтверджують вартість зазначених об`єктів нерухомого та рухомого майна, що унеможливлює суд визначити співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

Крім цього, позивачем не доведено обставин, що свідчать про існування перешкод в подальшому для виконання рішення суду або неможливість його виконання.

З урахуванням наведеного, оцінивши обґрунтованість та співмірність вимог заявника щодо забезпечення позову з обсягом позовних вимог, а також наведені обставини для вжиття заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.149, 150, 153 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони відчуження рухомого та нерухомого майна у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя Г.В. Бєсєда