Провадження № 2/761/769/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року Шевченківський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Романишеної І.П.,

за участі секретаря Решти Д.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Шкурай Н.М. ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

представник третьої особи 1 ОСОБА_8,

представника третьої особи 2 Костюка Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунальної організації «Київмедспецтранс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ПАТ «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до Комунальної організації «Київмедспецтранс» (далі по тексту - відповідач), третя особа: ОСОБА_5 , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 1 882 199 грн.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 10 листопада 2020 року, близько 22 години 52 хвилини, на перехресті вулиці Володимирської та бульвару Тараса Шевченко у місті Києві за участю автомобіля "PORSCHEPANAMERA", під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля "PEUGEOT» екстреної (швидкої) медичної допомоги, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що закріплений на праві оперативного управління за комунальною організацією "КИЇВМЕДСПЕЦТРАНС", яким керував водій ОСОБА_5 , що перебував у трудових відносинах з відповідачем, трапилася дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої зазнали ушкоджень обидва транспортні засоби. Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 березня 2021 року ОСОБА_5 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження у справі закрито на підставі ст. 38, п.7 ст.247 КУпАП, тобто за закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення. Вказана постанова залишена без змін за результатами перегляду Київським апеляційним судом. Згідно постанови Шевченківського районного суду міста Києва від 09 березня 2021 року за наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення №761/6578/21 у діях водія ОСОБА_1 не встановлено ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, тобто за відсутністю складу цього правопорушення. Постановою Київського апеляційного суду від 12 травня 2021 року вищевказану постанову суду від 09.03.2021 року залишено без змін.

Таким чином, позивач вказує, що внаслідок недотримання третьою особою вимог Правил дорожнього руху та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУПАП з його вини, автомобіль "PORSCHEPANAMERA", який належить позивачеві на праві приватної власності, зазнав механічних пошкоджень.

Згідно висновку автотоварознавчого дослідження №2175/21-54 від 15 березня 2021 року, проведеного з ініціативи позивача та складеного експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Копил Сергієм Вікторовичем (судовий експерт сектору товарознавчих досліджень військового майна, техніки та озброєння лабораторії авто технічних, товарознавчих та спеціальних видів досліджень, свідоцтво №762-18 від 30 квітня 2018 року), вартість відновлювального ремонту автомобіля "PORSCHEPANAMERA" номер кузова НОМЕР_2 , 2014 року випуску складає 1 882 199,00 грн.

Позивач вказує, що в досудовому порядку на теперішній час врегулювати даний спір - неможливо, оскільки відповідач обмежився лише відпискою, що свідчить про те, що добровільно відшкодовувати шкоду у повному розміру наміру не має. Відповідь від страхової компанії у якій застрахована цивільна відповідальність відповідача не надійшла.

Враховуючи вказані обставини, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом та відповідно до позовних вимог просив суд стягнути з відповідача на його користь 1 882 199,00 грн. в якості відшкодування матеріальних збитків, а також судові витрати на проведення експертного дослідження, судові витрати зі сплати судового збору та пов`язані з отриманням правової допомоги.

Ухвалою суду від 13.07.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання.

25.08.2021 року на адресу суду надійшов відзив на позов, відповідно до вимог якого представник відповідача заперечував з приводу наведених позивачем у позовній заяві обставин у повному обсязі з наступних підстав. Вказав, що автомобіль, який був учасником ДТП має єдину ідентифікуючу ознаку це номер кузова та не має державного номерного знаку, у зв`язку з відсутністю належної реєстрації вказаного автомобіля. Таким чином, зазначав, що ОСОБА_1 , в порушення норм Закону України «Про дорожній рух» та Порядку державної реєстрації (перерестрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 р. № 1388, здійснював експлуатацію автомобіля «PORSCHEPANAMERA», номер кузова НОМЕР_3 без його державної реєстрації, без номерного знака та поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Враховуючи вищезазначене, станом на 10.11.2020 року автомобіль «PORSCHEPANAMERA» не пройшов державну реєстрацію у відповідних підрозділах Державтоінспекції Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечують безпеку дорожнього руху, а отже позивач, в день коли сталася ДПТ, не мав права експлуатувати/користуватися, незареєстрованим у встановленому порядку автомобілем, що зазначений вище. Вищезазначеними неправомірними діями позивач сприяв настанню ДТП, в результаті чого завдані збитки, в тому числі, автомобілю екстреної (швидкої) медичної допомоги «PEUGOT BOXER» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що закріплений на праві оперативного управління за комунальною організацією «КИЇВМЕДСПЕЦТРАНС», адже, як зазначалося вище позивач не мав права на території України експлуатувати транспортний засіб «PORSCHEPANAMERA», номер кузова НОМЕР_3 не зареєстрований належним чином. Вказував на розбіжності в номері кузова автомобіля, та в номері кузова, який вказаний у постановах суду. Вимога ОСОБА_1 про відшкодування шкоди за пошкодження в результаті дорожньо-транспортної пригоди 10.11.2020 року автомобіля «PORSCHEPANAMERA», номер кузова НОМЕР_4 , на думку Київмедспецтрансу є незаконною та передчасною. Позивачем до позовної заяви не додано доказу на підтвердження належності йому на праві приватної власності автомобіля «PORSCHEPANAMERA», номер кузова НОМЕР_3 та взагалі не надано доказу, що дозволяє ОСОБА_1 право управління/експлуатації вказаного транспортного засобу, а отже, докази, що підтверджують завдання матеріальної шкоди, саме позивачу, та правомірність вимог про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 10.11.2020 року на користь ОСОБА_1 нічим не підтверджено. Враховуючи, що на автомобілі «PORSCHEPANAMERA», номер кузова НОМЕР_3 , були відсутні номерні знаки, а також у позивача 10.11.2020 року (станом на день ДТП) були відсутні реєстраційні документи (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу) на зазначений автомобіль, отже ОСОБА_1 право власності на автомобіль «PORSCHEPANAMERA», номер кузова НОМЕР_3 - не набув. Окрім того, представник відповідача вказував, що позивачем не надано доказів, що автомобіль, яким керував позивач отримав всі пошкодження в результаті вказаної ДТП, адже був придбаний на аукціоні та ввезений на територію України з пошкодженнями. Звертав також увагу суду, що автомобіль відповідача був застрахований, а отже в межах ліміту полісу, страхове відшкодування має відшкодовувати страхова компанія, а не відповідач. Також, вважав необґрунтованим стягнення з відповідача судових витрат.

30.09.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої, представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог та вважав необгрунтованими доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позов.

30.09.2021 року до суду надійшли уточнення до позовної заяви.

17.11.2021 року представником відповідача до суду була подана заява про відвід судді.

Також, 17.11.2021 року представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких останній просив суд відмовити у прийнятті відповіді на відзив від 30.09.2021 року, поданої представником позивача, відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та покласти судові витрати на позивача.

17.11.2021 року представником відповідача також подано заперечення на уточнення до позовної заяви.

Ухвалою суду від 29.11.2021 року заяву представника відповідача про відвід передано на вирішення іншому судді, визначеному в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України.

Ухвалою судді Юзькової О.Л. від 02.12.2021 року у задоволенні заяви представника відповідача про відвід головуючого судді Романишеної І.П. відмовлено.

Протокольними ухвалами суду від 22.12.2021 року судом було повернуто заяву про уточнення до позовної заяви, залишено без розгляду відповідь на відзив, прийнято та долучено до матеріалів справи заперечення на відповідь на відзив як письмові пояснення, а також задоволено клопотання представника позивача та представника третьої особи про витребування копій постанов у справах №761/6578/21 та №761/6579/21, а також інформації щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності протягом 2019-2020 років.

24.01.2022 року на запит суду були надані належним чином засвідчені копії постанов по справах №761/6578/21 та №761/6579/21.

26.05.2022 року на адресу суду надійшла інформація від Управління патрульної поліції в м.Києві, відповідно до якої згідно інформаційно-пошукової системи ІПНП ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за ст.121 Кодексу України про адміністративні правопорушення за 2019-2020 року, не притягувався.

Ухвалою суду від 13.09.2022 року задоволено клопотання представника третьої особи, витребувано у ОСОБА_1 документи щодо проведення відновлювальних робіт по автомобілю та призначено по справі судову автотоварознавчу експертизу.

26.01.2023 року з експертної установи надійшло повідомлення про залишення ухвали суду без виконання.

02.02.2023 року ухвалою суду провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 14.04.2023 року за клопотанням представника позивача у справі було призначено судову автотоварознавчу експертизу.

16.10.2023 року на адресу суду надійшло повідомлення з висновком експертів від 22.08.2023 року №17777/23-54 за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 18.10.2023 року провадження у справі поновлено.

Ухвалою суду від 08.11.2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою від 28.11.2023 року судом вирішено повернутись до стадії підготовчого провадження у справі, призначити підготовче судове засідання та залучити до участі у справі Приватне акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

13.02.2024 року від третьої особи 2 надійшли пояснення щодо позову, згідно яких представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 15.02.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представники відповідача заперечували з приводу задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Представник третьої особи 1 заперечував з приводу стягнення з відповідача всієї суми шкоди, заявленої до стягнення позивачем.

Представник третьої особи 2 заперечував з приводу позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Заслухавши думку учасників судового засідання, ретельно дослідивши надані сторонами докази, вивчивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 10.11.2020 року о 22 год. 50 хв. на перехресті бул.Т.Шевченка та вул.Володимирської в м.Києві сталась дорожньо транспортна пригода за участі водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем «PORSCHE PANAMERA», не зареєстрованому у встановленому порядку, номер кузова НОМЕР_2 та оперативного автомобіля швидкої медичної допомоги «PEUGEOT», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_5 , який рухався з увімкненим проблисковим маячком, в результаті чого відбулося зіткнення транспортних засобів, що призвело до механічних пошкоджень з матеріальними збитками.

Зазначена ДТП мала місце з вини ОСОБА_5 , що встановлено постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 09.03.2021 року (справа №761/6579/21), яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 20.04.2021 року.

Постановами суду від 28.09.2021р. виправлені описки в номері кузова автомобіля «PORSCHE PANAMERA», допущені у постановах від 09.03.2021р.

Згідно положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, не підлягають доказуванню обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 10.11.2020 року.

Відповідно до ч. 3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно з ч.3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Відповідно до п. 2.2. Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відтак, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується.

Водночас, відповідно до ч. 5 ст. 380 МК України, тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб. Транспортні засоби особистого користування, що класифікуються за товарною позицією 8903 згідно з УКТ ЗЕД можуть використовуватися громадянами, які ввезли їх в Україну, а також громадянами-резидентами та громадянами-нерезидентами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення, за умови використання транспортного засобу від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення. Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам.

Статтею 95 Митного кодексу України передбачено, що строк транзитних перевезень автомобільного транспорту становить 10 діб (у разі переміщення в зоні одної митниці - 5 діб).

Представник відповідача та представники третіх осіб однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог вказували на те, що позивач не мав права експлуатувати транспортний засіб без належної державної реєстрації права власності та без полісу обов`язкового страхування наземних транспортних засобів та на час дорожньо-транспортної пригоди не був законним володільцем та правомірним користувачем вказаного транспортного засобу.

Відповідне мотивування суд вбачає безпідставним, з огляду на наступне.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст. 334 ЦК України).

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч. 4 ст. 334 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що позивач на момент ДТП керував автомобілем PORSCHEPANAMERA», номер кузова НОМЕР_2 без його державної реєстрації.

Згідно посвідчення про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 Одеської митниці ДМС України, 13.12.2019 року ОСОБА_1 був ввезений в Україну легковий автомобіль «Porsche Panamera GTS» 2014 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 .

Вказаний автомобіль був придбаний позивачем на електронних торгах за 12800 доларів США, останнім здійснено електронне декларування транспортного засобу та сплачено митні платежі, що підтверджується документами, які містяться в матеріалах справи.

У пункті 7.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року по справі № 911/1278/20 вказано, що: «положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року в справі № 638/9047/19 вказано, що державна реєстрація транспортного засобу, на відміну від державної реєстрації прав на нерухомість, не має правотвірного характеру.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що відсутність державної реєстрації транспортного засобу позивача (на момент настання ДТП), не спростовує факт перебування у його власності автомобіля, а також не позбавляє права на відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Крім того, суд відхиляє доводи представника відповідача та третіх осіб та вказує, що порушення митних правил ввезення автомобілів на територію України може бути предметом адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий транспортний засіб, при цьому, вказана обставина не є предметом розгляду в межах даної цивільної справи та не може слугувати підставою для звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин та відшкодування завданої шкоди, оскільки не знаходиться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з вчиненим третьою особою1 правопорушенням.

За приписами ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5 вищевказаного Закону).

Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Страхове відшкодування шкоди, пов`язаної з пошкодженням транспортного засобу, - це виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми, з урахуванням зносу транспортного засобу та в разі якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок.

Судом встановлено, що на момент дтп автомобіль відповідача «PEUGEOT», державний номер НОМЕР_1 , був застрахований в ПАТ «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» згідно полісу АР 7882942.

Згідно п. 4 вказаного полісу, страхова сума на одного потерпілого за шкоду заподіяну майну - 130 000,00 грн., розмір франшизи нуль.

З долучених до відзиву копій документів вбачається, що позивачем 24.12.2020 року було подано до страхової компанії ПАТ «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» заяву про страхове відшкодування, що підтверджується копією відповідної заяви з відміткою про отримання уповноваженою особою 24.12.2020 року.

Факт подання вказаної заяви не заперечувався представником третьої особи 2 в поясненнях на позов, при цьому, в даних поясненнях представник страховика вказував, що позивач у даній справі на момент дтп не набув права власності на транспортний засіб, яким керував, а тому відповідно не має права на відшкодування матеріального збитку за наслідками події.

Згідно висновку експерта за результатами проведення автотоварознавчого дослідження від 15.03.2021 року вартість відновлювального ремонту автомобіля Porsche Panamera, 2014 року випуску, станом на дату ДТП -10.11.2020 року, складає: 1 882 199,00 грн. Водночас, факт включення або не включення ПДВ до визначеної суми залежить від форми оподаткування суб`єктів господарської діяльності, які надають послуги з проведення ремонту КТЗ, реалізації складових, матеріалів, тощо.

Вартість матеріального збитку, завданого власнику бувшого у використані автомобіля марки «Porsche Panamera GTS» 2014 року, станом на дату ДТП 10.11.2020 року, складає: 1 506 676, 20 грн. з ПДВ.

Ринкова вартість досліджуваного КТХ станом на 10.11.2020 року складає 1 506 676,20 грн., а вартість відновлювального ремонту 1 882 199,00 грн.

Тобто, при даних значеннях відновлення досліджуваного ктз новими оригінальними складовими із дотриманням технологічних умов заводу виробника щодо аварійно пошкодженого автомобіля є недоцільним.

Ринкова вартість залишків транспортного засобу «Porsche Panamera GTS» 2014 року випуску після його пошкодження внаслідок ДТП, станом на дату ДТП - 10.11.2020 року, складає: 744 495,63 грн. Водночас, факт включення або не включення ПДВ до визначеної суми залежить від форми оподаткування суб?єктів господарської діяльності, які надають послуги з проведення ремонту КТЗ, реалізації складових, матеріалів, тощо.

Згідно висновку експертів за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 22.08.2023 року №17777/23-54, вартість відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля «Порше Панамера» з номером кузова НОМЕР_2 , котре мало місце 10.11.2020 року за участю автомобіля «ПЕЖО», д.н.з. НОМЕР_1 , станом на дату ДТП 10.11.2020, разом з ПДВ складає 1 690 178, 95 грн.

Оцінюючи надані суду висновки експертів, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 101 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5, 6 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Відповідно до правил оцінки висновку експерта, закріплених у ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу, разом із тим, відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до п.5.1 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 року за № 1074/8395 (надалі - Методика), технічний огляд КТЗ оцінювачем (експертом) являє собою початковий етап дослідження, який дає змогу органолептичними методами визначити ідентифікаційні дані КТЗ; його комплектність; укомплектованість; технічний стан, обсяг і характер пошкоджень; пробіг за одометром, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна. Визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом, який складає висновок, можливе тільки за рішенням органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), у разі надання ним даних, необхідних для проведення дослідження.

Разом із тим, експерти, при складанні висновку від 22.08.2023 року № 17777/23-54, як вбачається із висновку, особисто не оглядали пошкоджений автомобіль, та використовували інформацію, яка містилась в матеріалах цивільної справи, тому калькуляція відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу була складена з врахуванням номенклатури тільки тих складових, яких можливо визначити характер та ступінь пошкоджень по наявних на кольорових фотознімках станом та в цінах на дату ДТП 10.11.2020 року, тобто, які саме елементи були пошкоджені, характер пошкодження, а також вид ремонтної операції судовим експертом особисто не оцінювались, й останній не вирішував та не обґрунтував, які з елементів підлягають ремонту чи заміні в повному обсязі.

На противагу цьому, позивачем було надано висновок експерта №2175/21-54 авто-товарознавчої експертизи від 15.03.2021 року, який був складений судовим експертом Копилом С.В. для подання до суду. При цьому, експерт ОСОБА_7 зазначає, що особисто оглядав автомобіль.

За цих обставин, суд приймає як доказ висновок експерта №2175/21-54 авто-товарознавчої експертизи від 15.03.2021 року, яким встановлена вартість відновлювальних робіт автомобіля, вартість автомобіля станом на дату ДТП, а також вартість автомобіля після події.

Судом враховується і те, що свою експертизу відповідач не провів за аналогічним до позивача порядком і причин, які б перешкоджали йому в цьому не навів.

Окрім того, суд зауважує, що за клопотанням третьої особи 1 судом було призначено судову авто товарознавчу експертизу, однак останній кошти за проведення її не сплатив, у зв`язку з чим ухвала суду була повернута без виконання.

Питання проведення заявленої третьою особою 1 автотоварознавчої експертизи детально вирішені в письмовій ухвалі суду від 13.09.2022 року.

Аргументи представника відповідача про те, що висновок експерта за результатами проведення автотоварознавчого дослідження від 15.03.2021 року за №2175/21-54, є неналежним доказом, оскільки експерт не був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, суд відхиляє та наголошує увагу на тому, що відповідне експертне дослідження було виконано до пред`явлення позову у цій справі, а не під час її розгляду, указаний висновок не є висновком експерта, виконаним за зверненням учасника справи, а особа, яка його виконувала, має кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 12.2 «Визначення вартості колісних транспортних засобів та розміру збитку, завданого власнику транспортного засобу», стаж експертної роботи з 2018 року, тому вимоги статті 106 ЦПК України на вказані правовідносини не поширюються, та відповідний доказ є належним та допустимим.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 761/15232/18, від 18 квітня 2024 року у справі № 701/453/21.

Частиною 1 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.1, 2 ст. 1166 ЦК України).

Стаття 1187 ЦК України регулює питання завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно із частиною першою цієї статті джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, тобто завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (згідно із п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі №201/16373/16-ц зазначено, що «…Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) та ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі № 753/15214/16-ц (провадження № 14-25цс20))....».

Згідно зі ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (ч.1 ст.1194 ЦК України).

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому Законом про страхування відповідальності власників ТЗ порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (згідно із абзацом першим пункту 20.1 статті 20 Закону про страхування відповідальності власників ТЗ).

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов?язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Водночас, в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто, Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески. Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність.

Пунктами 34.2, 34.3 ст.34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

Відповідно до пп.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку, зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі №147/66/17 та від 10.12.2019 року у справі №199/6524/18 сформовано позицію, що якщо позовні вимоги пред`явлено не до всіх належних відповідачів, зокрема, до страховика, суд позбавлений можливості давати оцінку обґрунтованості таких позовних вимог, визначати розмір сум, які підлягають відшкодуванню внаслідок ДТП, та здійснювати їх розподіл між страховиком у межах страхових сум і винуватцем ДТП. Тому відмова у задоволенні позовних вимог є обґрунтованою.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16).

Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи.

Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (ст.29 Закону про страхування відповідальності власників ТЗ.

Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди (п.30.1 ст. 30 Закону про страхування відповідальності власників ТЗ).

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди (п.30.2 ст. 30 Закону про страхування відповідальності власників ТЗ).

Враховуючи, що транспортний засіб позивача, згідно висновку експерта від 15.03.2021 року є фізично знищеним, в даному випадку застосовується порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст.30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Частина 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч.1-4 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст.89 ЦПК України).

Для деліктних відносин є характерним застосування презумції вини заподіювача шкоди, проте усі інші умови застосування такого виду цивільно-правової відповідальності підлягають доведенню у повному обсязі позивачем.

Аналогічні правові висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) (пункт 81): «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18)».

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Здійснюючи правосуддя, ЄСПЛ керується, у тому числі, принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

В даному випадку, розмір завданої позивачу шкоди, перевищує ліміт, визначений полісом обов`язкового страхування, за яким був застрахований автомобіль відповідача.

Таким чином, розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню з відповідача становить 632180, 57 грн. з розрахунку різниці вартістю автомобіля до ДТП та вартістю після пошкодження (1 506676, 20 - 744495, 63) - 130 000, 00 грн., сума страхової виплати, передбачена полісом страховика.

При цьому, з переглянутого у судовому засіданні відеозапису судом не було встановлено, що у настанні ДТП наявна вина позивача, зокрема, порушення правил дорожнього руху, перевищення швидкості руху, його недбалість або інші причини, викликані саме порушенням ОСОБА_1 правил та умов експлуатації транспортного засобу, а так само, що саме його дії сприяли виникненню або збільшенню такої шкоди.

Суд зауважує, що згідно з Правилами дорожнього руху, затвердженими Постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 року, ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Так, винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 10.10.2020 року о 22:50 хв. було визнано саме ОСОБА_5 (справа №761/6579/21), при цьому, за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 (справа №761/6578/21) підтверджено, що у його діях відсутні порушення вимог п.3.2 ПДР.

Статтями 28, 29 Закону №1961-IV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов?язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров?я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому, у зв?язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов?язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Позивач в позовній заяві вказував, що жодної відповіді від страховика на його заяву про виплату страхового відшкодування не отримав, при цьому, позовні вимоги до страховика не заявлялись.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову в цій частині, зокрема в межах ліміту страхової виплати, оскільки задоволення вимог про відшкодування збитків з винуватця ДТП, який є застрахованою особою, виходячи з вартості автомобіля до ДТП, без врахування залишкової вартості пошкодженого транспортного засобу після ДТП та, з урахуванням того, що транспортний засіб залишається у власності та вільному розпорядженні позивача, а також враховуючи ліміт відповідальності страховика, не можна визнати обґрунтованим, а покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах ліміту відповідальності страховика на відповідача, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що даний позов слід задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача 632180,57 грн, з розрахунку різниці вартістю автомобіля до ДТП та вартістю після пошкодження (1 506 676,20 - 744 495, 63) - 130000,00 грн. сума страхової виплати, передбачена полісом страховика.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3 812,16 пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов?язаних з проведенням незалежної оцінки транспортного засобу в сумі 1853,39 грн., оскільки матеріали справи не містять відповідного платіжного документа.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76-82, 89, 141, 258-259, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Комунальної організації «Київмедспецтранс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , ПАТ «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Комунальної організації «Київмедспецтранс» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 632 180, 57 грн., судовий збір у розмірі 3 812,16 грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників судового розгляду:

позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_6 ;

відповідач: Комунальна організація «Київмедспецтранс»: 04119, м.Київ, вул.Дегтярівська, 25, ;

третя особа 1: ОСОБА_5 : АДРЕСА_2 ;

третя особа 2: ПАТ «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ»: 04080, м.Київ, вул. Кирилівська, 40, .

Повний текст рішення складено 23.05.2024р.

СУДДЯ І.П. РОМАНИШЕНА