Номер провадження: 22-ц/813/2610/24
Справа № 947/4684/23
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Пухи А.М.

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , представник ОСОБА_1 ОСОБА_2

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 , представник ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2023 року, ухвалене у складі судді Васильків О.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

29.12.2022 до суду в інтересах ОСОБА_1 звернулась адвокат Струкова Крістіна Олексіївна з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, в якому просить:

- визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право вимоги передачі майнового права на квартиру будівельний номер АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №134-1/В від 10.07.2019 року, укладеному між ОСОБА_3 та Товариством з додатковою відповідальністю "Виробниче будівельно-монтажне об`єднання "ОДЕСБУД".

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя грошові кошти у сумі 1 481 139,99 грн.

04.05.2023 надійшла заява про уточнення позовних вимог щодо спірного об`єкту нерухомості, який вже був введений в експлуатацію, відповідно до якої позивач ОСОБА_1 просить визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на квартиру, загальною площею 74,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , а також стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя грошові кошти у сумі 1481139,99 грн.

03.04 2023 надійшов зустрічний позов ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, в якому відповідач просить:

- визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_3 .

- визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_3 .

- стягнути ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вартість судових витрат в сумі 25668,97 грн., що складається з витрат на професійну правову допомогу 19500,00 грн., судового збору 6168,97 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя - задоволено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, щоподружжя Горілих на підставі взаємної згоди придбали майнові права на квартиру, яка в подальшому була оформлена як самостійний об`єкт нерухомого майна, в зв`язку з чим спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення в порядку поділу спільного майна подружжя з ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 1 481 139,99 грн. не підлягають задоволенню, оскільки доводи позивача стосовно того, що відповідач отримані нею гроші - заробітну плату позивача за кордоном, позивачу ОСОБА_1 не повернула та не використала в інтересах сім`ї суд відхиляє.

З огляду на наявність заборгованості зі сплати аліментів на дитину та того факту, що з моменту відкриття виконавчого провадження 06.10.2022 року до подання позову про поділ майна до суду ОСОБА_1 аліменти не сплачував, суд приходить до висновку про наявність підстав, визначених ч. 2 ст. 70 СК України, в зв`язку з чим зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Струкова К.О. подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.09.23 та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1 481 139,99 грн..

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та не правильним застосуванням норм матеріального права, за відсутності здійснення судом повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апелянт спростовує презумпцію спільності права власності подружжя шляхом подання доказів на підтвердження отримання в якості подарунку грошових коштів у сумі 40 000 дол. США для придбання об`єкту нерухомого майна в Одесі у період шлюбу із відповідачкою.

Судом не досліджено яку конкретно суму грошових коштів було отримано відповідачкою за первинним позовом під час перебування у шлюбі грошовими переказами від апелянта, який знаходився в Ізраїлі і яким чином було витрачену зазначену грошову суму. ОСОБА_3 отримала грошові кошти, що значно перевищують вартість спірної квартири, отже не можливо однозначно стверджувати, що отримані ОСОБА_3 грошові кошти були витрачені в інтересах родини на придбання житла.

Жодних доказів витрачання вищезазначених грошових коштів відповідачкою в інтересах сім`ї до матеріалів справи не надано. Натомість апелянт (позивач за первинним позовом) заперечує факт витрачання зазначених грошових коштів в інтересах сім`ї та на користь родини. З огляду на зазначене, суд безпідставно відмовив в стягненні з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 1481139,99 грн.

Суд безпідставно зменшив долю ОСОБА_1 у праві власності на спірну квартиру АДРЕСА_3 з 1/2 на 1/3 з огляду на те, що заборгованість по сплаті аліментів не співрозмірна вартості частки спірної квартири. Доводи ОСОБА_3 щодо наявності підстав для збільшення її частки у спільному майні є необґрунтованими. Більш того, наразі заборгованість по сплаті аліментів погашено у повному обсязі.

Відступивши від засад рівності часток подружжя у зв`язку із наявністю у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів, суд фактично позбавив його частки у праві власності через заборгованість зі сплати аліментів, що суперечить висновку щодо застосування норм права, наведеному у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі N205/8514/17 про недопустимість позбавлення власності у рахунок погашення заборгованості зі сплати аліментів.

Вказує, що зі сторони позивача не було надано жодного належного доказу, який би свідчив про отримання гонорару адвокатом у заявленому розмірі, а саме: квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку тощо.

Позиція учасників у справі.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, адвокат Гришко П.В. надав відзив на апеляційну скаргу, в якій просив у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.09.2023 у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , та ухваленню нового рішення відмовити в повному обсязі.

Заперечуючи доводи апеляційної скарги, представник ОСОБА_3 вказує, що вона визнала, що отримувала грошові кошти від позивача і саме за рахунок цих коштів вона сплачувала грошові кошти за придбання майновий прав, про що в своїй позовної заяві вказує сам позивач.

Доказів на підтвердження того, що спільні сумісні кошти відповідач використала не в інтересах сім`ї, позивачем суду не надано.

В якості доказу свого права на квартиру відповідач надає суду «розписку» відповідно до якої відповідач, нібито, 20.12.2017 року отримав від гр. ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 40 000 (сорок тисяч) доларів США, проте такий доказ, як так звана «розписка», не може бути визнаний належним доказом у даній справі.

Апелянт намагається свідомо ввести суд в оману посилаючись на постанову Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі N205/8514/17 в якій вказується про недопустимість позбавлення власності у рахунок погашення заборгованості зі сплати аліментів.

Ця постанова жодним чином не стосується цієї справи, адже в ній йдеться про поділ майна подружжя. І посилання суду на положення ч. 2 ст. ст. 70 СК України і цілком слушним адже ОСОБА_1 , як встановлено судом ухилявся: від участі в утриманні дитини, мав заборгованість зі сплати аліментів в сумі 84 972 грн. 75 коп., яку почав частково погашати лише після звернений до суду з позовом про поділ майна в березні 2023 року.

До того слід зазначити, що твердження апелянта: «наразі заборгованість по сплаті аліментів погашено у повному обсязі» є таким, що не відповідає дійсності, адже наразі його заборгованість по сплаті аліментів складає 16 250 грн.

Щодо явки сторін.

Представники сторін з`явились до судового розгляду та надали суду свої пояснення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Судовою колегією встановлено, що сторони по справі з 20.05.2014 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З травня 2017 року позивач ОСОБА_1 поїхав до Ізраїлю, де проживав і працював, надсилаючи грошові кошти своїй дружині ОСОБА_3 .

10.07.2019 відповідач ОСОБА_3 уклала з ТДВ "ПСМО Одесстрой" Договір №134-1/В купівлі-продажу майнових прав.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що не міг оформити вказаний договір на своє ім`я, оскільки проживав на той момент в Ізраїлі та не мав можливості приїхати в Україну.

Відповідач ОСОБА_3 зазначає, що придбання майнових прав було здійснено подружжям. При цьому сторонами не оспорюється факт того, що з моменту укладення договору саме ОСОБА_3 сплачувала внески, визначені графіком платежів.

Суд критично поставився до доводів сторони позивача ОСОБА_1 щодо того, що грошові кошти на придбання майнових прав на квартиру були подаровані йому братом, про що суду надано розписку, оскільки іншими належними та допустимими доказами вказані обставини не підтверджені. Окрім того, як укладенням договору купівлі-продажу майнових прав, так і сплатою грошових внесків займалася відповідач ОСОБА_3 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.03.2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

В подальшому, вже після розірвання шлюбу, право власності на квартиру АДРЕСА_3 було зареєстровано на ОСОБА_3 .

Таким чином, судом встановлено, що подружжя ОСОБА_7 на підставі взаємної згоди придбали майнові права на квартиру, яка в подальшому була оформлена як самостійний об`єкт нерухомого майна, в зв`язку з чим спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами.

На підставі викладеного суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання лише за ним права власності на квартиру в порядку поділу спільного майна подружжя.

Сторона відповідача в відзиві на позов та при наданні пояснень в судових засіданнях щодо залученої позивачем розписки про подарунок йому коштів в сумі 40 000 доларів США стверджувала, що зміст даного доказу не відповідає приписам діючого законодавства, вказаний доказ мав би бути засвідчений нотаріально, та в ньому відсутня інформація, що вказані кошти взагалі були отримані позивачем. Всі заперечення позивача на вказані доводи суд відхиляє, оскільки дана розписка не може визнаватись судом, як належний доказ в сенсі ст.ст. 77,78 ЦПК України.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення в порядку поділу спільного майна подружжя з ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 1 481 139,99 грн. також не підлягають задоволенню, оскільки доводи позивача стосовно того, що відповідач отримані нею гроші - заробітну плату позивача за кордоном, позивачу ОСОБА_1 не повернула та не використала в інтересах сім`ї суд відхиляє.

Згідно з ч. 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

При цьому, до того часу, поки не буде доведене протилежне, вважається, що кожен з подружжя при розпорядженні спільним майном діє в інтересах подружжя.

Так, судом встановлено, що в період проживання позивача за кордоном, відповідач отримувала грошові перекази, що, враховуючи перебування сторін у шлюбі на той період, було спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому апеляційний суд зазначає, що сам по собі факт отримання відповідачем заробітної плати позивача не говорить про приховування від родини заробітку та витрачання його не на користь родини. Належних та допустимих в сенсі ст. ст. 77, 78 ЦПК України доказів на підтвердження того, що спільні сумісні кошти відповідач використала не в інтересах сім`ї, суду не надано.

За таких обставин суд погоджується з тим, що заробітна плата позивача ОСОБА_1 в період шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, проте підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 грошової суми в розмірі 1481139,99 грн. не було надано позивачем ні при зверненні до суду, ні в ході судового розгляду справи, ні при розгляді апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги, що апелянт (позивач за первинним позовом) заперечує факт витрачання зазначених грошових коштів в інтересах сім`ї та на користь родини є необґрунтованими, з огляду на те, що доказів на підтвердження того, що спільні сумісні кошти відповідач використала не в інтересах сім`ї, позивачем суду не надано.

Скаржник не довів обставини в цій частині, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі доводи в цій частині, які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Апеляційний суд погоджується в цілому з висновком суду першої інстанції щодо вказаних позовних вимог.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 апеляційний суд зазначає наступне.

В ході судового розгляду справи встановлено, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати аліментів, яку почав частково погашати лише після звернення до суду з позовом про поділ майна в березні 2023 року, в той час як зобов`язання зі сплати аліментів на утримання дитини виникли на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.11.2021 року.

Ухвалюючи рішення по суті спору, суд врахував положення ч. 2 ст. 70 СК України, відповідно до якої при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них ухилявся від участі в утриманні дитини.

З огляду на наявність заборгованості зі сплати аліментів на дитину та того факту, що з моменту відкриття виконавчого провадження 06.10.2022 року до подання позову про поділ майна до суду ОСОБА_1 аліменти не сплачував, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав, визначених ч. 2 ст. 70 СК України, в зв`язку з чим зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнив.

Проте з вказаним висновком суд апеляційної інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Аналіз указаних норм свідчить про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Щодо наявності підстав для відступу від рівності часток подружжя, передбачених частиною 2 статті 70 СК України.

Як вбачається з матеріалів справи, Головним державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Перчик В.О. 06.10.2022 року відкрито виконавче провадження ВП №69961725 з виконання виконавчого листа №947/35277/20, виданого 13.09.2022 року Київським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини /а.с.63-64/.

З Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, здійсненого Головним державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Перчик В.О., стосовно боржника ОСОБА_1 станом на 08.02.2023 року вбачається, що заборгованість складає 84972,75 грн. /а.с.65а/.

Проте, в матеріалах справи надані докази виконання ОСОБА_1 зобов`язання по утриманню неповнолітнього сина, а саме сплати позивачем ОСОБА_1 аліментів на дитину та були надані суду копії квитанцій за період з березня по червень 2023 року /а.с.135-138/. Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду, представником ОСОБА_1 було надано довідку від 25.03.2024, проти долучення її до матеріалів справи представник ОСОБА_3 не заперечував, в якій зазначається, що станом на 12.03.2024 заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_1 відсутня.

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про те, що мало місце тривале невиконання ОСОБА_1 судового рішення про стягнення аліментів на утримання дітей, не відповідає обставинам справи.

Аналіз наявного у справі розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за аліментами на утримання дітей, зокрема період та суми нарахування, строки та суми внесених аліментів, не дає підстав для висновку про те, що допущена ОСОБА_1 несвоєчасна сплата аліментів свідчить про неспроможність аліментів забезпечити фізичний та духовний розвиток неповнолітніх дітей, їхнє лікування, проживання та навчання.

ОСОБА_3 не подано будь яких доказів про те, що визначений судовим рішенням розмір аліментів на утримання спільних дітей, станом на травень 2024 року є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У матеріалах справи відсутні докази щодо розміру заробітку як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_1 ..

Наведені обставини не свідчать про те, що ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, а тому не можуть бути підставою для відступу від засад рівності часток подружжя.

Крім того, апеляційний суд враховує те, що відповідно в матеріалах справи містяться квитанції, з яких вбачається, що за період з листопада 2017 року по вересень 2020 року відповідач ОСОБА_3 періодично отримувала грошові перекази на різні суми в валюті - долари США /а.с.26/.

Та обставина, що дитина залишились проживати разом з матір`ю ОСОБА_3 , сама по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя при поділі спільного майна, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 08 липня 2020 року (справа № 754/11103/16-ц ).

Також колегія суддів враховує, що у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 127/4451/17 Верховний Суд зазначив, що недостатній розмір аліментів, перебування сина на утриманні матері та його проживання разом із нею, не є достатніми підставами для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, та вважав обґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про рівність часток подружжя.

Аналізуючи обставини справи судова колегія враховує, що виконавчий лист №947/35277/20, виданий 13.09.2022 року Київським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини, а надана відповідачкою довідка стосовно боржника ОСОБА_1 станом на 08.02.2023 року, тобто заборгованість утворилась за короткий проміжок часу і була погашена первісним позивачем. Крім того, розмір заборгованості зі сплати аліментів не є співмірним розміру вартості зменшеня судом частки позивача у праві спільної часткової власності.

Враховуючи наведене, у даній справі відсутні підстави для відступу від рівності часток подружжя відповідно до ч. 2 ст. 70 СК України.

Оскільки квартира АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю подружжя та належить сторонам в рівних частках, передбачені частинами 2 статті 70 СК України підстави для відступу від рівності часток подружжя відсутні, тому рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2023 року слід змінитивизнавши за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 .

Виходячи з вищенаведеного змінені позовні вимоги до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, слід задовольнити частково, а саме в частині визнання за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на квартиру, загальною площею 74,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , судова колегія вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 . В частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя грошові кошти у сумі 1 481 139,99 грн слід відмовити за необгрунтованістю.

В частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_3 , судова колегія вважає за необхідне задовольнити частково- визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 . В частині визнання за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/3 частки квартири АДРЕСА_3 позовні вимоги слід задовольнити частково визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 .

Щодо судових витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України).

Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 цієї ж статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями ст. 141 ЦПК передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

У п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України зазначено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження витрат на правничу допомогу у справі № 947/4684/23 представником ОСОБА_3 надано Акт надання послуг, що містить детальний опис робіт (наданих послуг) та їх вартість.

Розподіляючи витрати, понесені ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Враховуючи характер тривалість та обсяг виконаної адвокатом роботи наданої у зв`язку із розглядом справи в суді, участь представника у трьох судових засіданнях, незначну вартість одної години роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, категорії, сталості судової практики Верховного Суду у зазначеній категорії справ, та виконаної роботи з метою захисту інтересів ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Гришко П.В. значимості та результативності таких дій у справі, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 на користь ОСОБА_8 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн..

Також апеляційний суд зазначає, що враховуючи принцип співмірності, та часткове задоволення позовних вимог за зуcтрічним позовом з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2056,32 грн..

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2023 року змінити визнавши за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_3 . Зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат на професійну правову допомогу до суми 10000 грн., судовий збір до 2056,32 грн.. В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 травня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко