ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року

м. Київ

справа № 490/6040/20

провадження № 61-17291св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Гудими Д. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації,

відповідачі: Миколаївська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2023 року у складі судді Гуденко О. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Темнікової В. І., Тищук Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (далі - Миколаївська ОДА) звернувся до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Державне підприємство «Миколаївське лісове господарство» (далі - ДП «Миколаївське лісове господарство»), про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення земельної ділянки.

Позов обґрунтовано тим, що пунктом 208 рішення Миколаївської міської ради № 27/64 від 18 вересня 2008 року ОСОБА_1 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1000 кв.м за рахунок земель міста, не наданих у власність, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Рішенням Миколаївської міської ради № 35/54 від 19 червня 2009 року пунктами 110-110.3 розділу 4 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 999 кв.м з кадастровим номером :01:052:0035 із вищезазначеним цільовим призначенням по АДРЕСА_1 , на підставі якого в подальшому - 26 березня 2012 року останньому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 839944.

Прокурор у позові зазначав, що вказана земельна ділянка входила до складу земель державного лісового фонду Миколаївського лісництва ДП «Миколаївське лісове господарство» (квартал 47, виділ 1), але в порушення приписів частини шостої статті 149 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) розпорядження про вилучення з постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» вказаної земельної ділянки, яка відносилася до земель державного лісового фонду, не приймалося, ДП «Миколаївське лісове господарство» від права користування цією землею не відмовлялося.

Отже, всупереч вимог земельного законодавства (статті 149,150, 20 ЗК України) та лісового законодавства (стаття 57 Лісового кодексу України (далі - ЛК України)) Миколаївською міською радою в односторонньому порядку та поза волею належного власника - держави в особі Миколаївської ОДА передано у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд земельну ділянку лісового фонду, яка перебувала у користуванні державного підприємства, без її вилучення в останнього у встановленому законом порядку та фактично змінено цільове призначення.

За інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 19 червня 2020 року № 514 проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки не погоджувався, висновок не надавався, а відтак вказане рішення прийнято за відсутності позитивного висновку Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства про погодження проекту землеустрою спірної земельної ділянки.

Отже, Миколаївська міська рада з порушенням повноважень і вимог закону передала у власність ОСОБА_1 спірну земельну ділянку із земель державного лісового фонду без вилучення цієї ділянки у встановленому законом порядку з постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» та за відсутності погодження Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства. Тому оскаржені пункти рішення № 35/54 слід визнати незаконними.

Оскільки пункти 110-110.3 розділу 4 рішення № 35/54 від 19 червня 2009 року прийняті з порушенням вимог законодавства, отже є незаконними, а тому виданий на їх підставі Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:052:0035 серія ЯК № 839944 є недійсним.

25 квітня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу вищезазначеної земельної ділянки № НОМЕР_1 , на підставі якого внесені відповідні відомості до Держгеокадастру про власника земельної ділянки.

Оскільки рішення Миколаївської міської ради № 35/54 від 19 червня 2009 року в частині надання спірної земельної ділянки ОСОБА_1 прийнято з численними порушеннями закону без необхідного обсягу цивільної дієздатності, то відповідач набув право власності на цю ділянку без визначених законом підстав, а отже не мав права відчужувати цю землю ОСОБА_2 .

Таким чином вказаний договір купівлі-продажу відповідно до положень статей 21, 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 152 ЗК України підлягає визнанню недійсним.

За змістом приписів статей 122 і 139 ЗК України, а також статті 31 ЛК України уповноваженим державою органом на розпорядження спірною земельною ділянкою є Миколаївська ОДА.

Прокурор зазначив, що зважаючи на те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, то це є підставою для усунення перешкод Миколаївській ОДА у здійсненні нею права користування та розпорядження спірною ділянкою на підставі статті 152 ЗК України, статті 391 ЦК України, адже надання земельної ділянки лісогосподарського призначення з порушенням норм ЗК та ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. В такому разі власник майна може звернутися до суду з негаторним позовом про зобов`язання повернути земельну ділянку, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

За таких обставин, на думку прокурора, належним та ефективним способом захисту порушених інтересів держави є: визнання незаконним та скасування пунктів 110.110.1. 110.2. 110.3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 35/54 від 19 червня 2009 року в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :01:052:0035 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 999 кв.м по АДРЕСА_1 ; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку кадастровим номером :01:052:0035 серії ЯК №839944 від 26 березня 2012 року, виданого ОСОБА_1 ; визнання недійсним договору купівлі - продажу від 25 квітня 2012 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 2012 року; зобов`язання ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Миколаївської ОДА земельну ділянку площею 0,099 га з кадастровим номером :01:052:0035 по АДРЕСА_1 .

Такі вимоги і були заявлені прокурором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що прокурором обрано неналежні способи захисту порушених прав позивача, оскільки останній звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою лісогосподарського призначення, хоча ефективним способом захисту права власності є вимога про витребування земельної ділянки (віндикаційний позов), що є самостійною підставою для відмови у позові.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, перший заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року апеляційну скаргу першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури залишено без задоволення, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2023 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

30 листопада 2023 року перший заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року.

З урахуванням уточненої касаційної скарги від 03 січня 2024 року заявник просив суд скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржені судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу від 06 лютого 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Татарінов В. П. просить суд відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2024 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

05 лютого 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що рішенням Миколаївської міської ради від 18 вересня 2008 року № 27/64 (пункт 208) ОСОБА_1 надано дозвіл для складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, площею 1000 кв.м, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54 (пункти 110-110.3) ОСОБА_1 погоджено відповідний проект землеустрою щодо відведення у власність вищезазначеної земельної ділянки площею 999 кв.м.

26 березня 2012 року ОСОБА_1 отримав державний акт про право власності серії ЯК № 839944 на земельну ділянку, площею 999 кв.м по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:052:0035.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу 25 квітня 2012 року ОСОБА_1 відчужив вказану земельну ділянку ОСОБА_2 , за якою ділянка зареєстрована та яка на час розгляду справи є останнім набувачем.

Відповідно до листа Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 16 липня 2020 року вищезазначена земельна ділянка на момент прийняття вищезазначеного рішення Миколаївської міської ради відносилася (згідно з Правилами використання та забудови території міста Миколаєва, затвердженими рішенням Миколаївської міської ради № 15/41 від 17 жовтня 2003 року) до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення (ПР-2), а згідно з Генеральним планом міста Миколаєва, затвердженим рішенням від 24 листопада 1986 року, - до невизначених територій.

Управління містобудування та архітектури Миколаївської ОДА листом від 20 червня 2020 року повідомило, що вищезазначена земельна ділянка згідно з Генеральним планом м. Миколаєва розташована на території проектних зелених насаджень, згідно з планом зонування знаходиться в зоні садибної забудови (Ж-І) переважним видом використання даної зони є будівництво житлових будинків садибного типу.

Спірна земельна ділянка із кадастровим номером :01:052:0035 у період з 01 січня 2004 року по 01 січня 2014 року відносилась до земель державного лісового фонду (квартал 47 виділ 1 Миколаївського лісництва ДП «Миколаївський лісгосп»), про що свідчить інформація в листі Виробничого Об`єднання «Укрдержліспроект» від 25 червня 2020 року № 389.

За інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 19 червня 2020 року за № 5811 спірна земельна ділянка входила до складу земель лісового фонду постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство». Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадян для розгляду та погодження не надавався, інформація про вилучення земельних ділянок до управління не надходила.

ДП «Миколаївське лісове господарство» у листі № 87 від 31 березня 2020 року повідомило про те, що суміщення Публічної кадастрової карти України і планово - картографічних матеріалів лісовпорядкування надало можливість встановити, що спірна земельна ділянка розташована в межах кварталу 47 виділів 1, 2 на території Центрального району м. Миколаєва. ДП «Миколаївське лісове господарство» реалізує право постійного користування щодо земель лісового фонду квартал 47 виділ 1 на підставі Державного Акту на право користування землею Серії Б № року (виданий Новоодеським районним виконкомом Миколаївському лісгоспзагу - для ведення лісового господарства) та планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а саме планшету № 5 лісовпорядкування 2013 року.

ДП «Миколаївське лісове господарство» від права постійного користування спірною земельною ділянкою не відмовлялося, погодження на вилучення підприємство не надавало (лист від 03 липня 2020 року № 231).

Відповідно до листа Миколаївської ОДА від 09 квітня 2020 року адміністрацією не розглядалися питання щодо вилучення спірної земельної ділянки, не погоджувалося припинення права постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство». Розпорядження щодо вилучення земельної ділянки з постійного користування підприємства Миколаївською обласною адміністрацією не видавалося.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Звертаючись до суду з позовом, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, які перебувають у державній власності, її передача у приватну власність фізичній особі здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, в подальшому ця земельна ділянка була відчужена іншій фізичній особі, що є підставою для усунення державі перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання незаконними та скасування пунктів рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення, що відповідає негаторному позову.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі№ 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.

Крім того, відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Разом із тим, вирішуючи позов в частині вимог про визнання незаконним та скасування рішення міськради про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність, слід враховувати, що вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21)).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначила, що під час розгляду справи, у якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова в позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане недійсним.

Фактично оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного повинна бути надана при розгляді відповідного віндикаційного позову, а висновки викладені в мотивувальній частині судового рішення.

Встановивши, що спірна земельна ділянка лісового фонду вибула з володіння держави, право власності на неї зареєстроване за ОСОБА_1 , який в подальшому відчужив вказану земельну ділянку ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу, суди попередніх інстанцій правильно виснували, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірної земельної ділянки у контексті зазначених обставин справи не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку лісового фонду.

Суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та обґрунтовано зазначили, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним. В контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, ураховуючи, що держава позбавлена права володіння земельною ділянкою.

З огляду на викладене, суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Верховний Суд встановив, що судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури залишити без задоволення.

РішенняЦентрального районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Д. А. Гудима

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун