ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5112/24 Справа № 199/8009/23 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Волинець Т.В. на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2024 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та трьох процентів річних, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовував тим, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 08.08.2013 року у справі №904/5225/13 задоволено вимоги ФОП ОСОБА_1 та стягнуто з ФОП ОСОБА_2 115 836,24 грн. Рішення суду набрало законної сили 27.08.2013 року та було звернуто до виконання. 12.05.2017 року постановою державного виконавця виконавчий документ було повернуто стягувачу з передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» підстави. Рішення суду не виконано. На переконання позивача, оскільки судове рішення не виконано, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню на підставі ст. 625 ЦК України інфляційні витрати 352 606,27 грн. та 3% відсотки річних в розмірі 36 615,70 грн. Позов пред`явлений до місцевого суду загальної юрисдикції, оскільки 15.11.2017 року ОСОБА_2 припинена підприємницька діяльність, як ФОП, що підтверджується записом в ЄДР №3005616. 24.02.2020 року ОСОБА_1 також припинив підприємницьку діяльність, як ФОП, що підтверджується записом в ЄДР №3005717.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 389 221,97 грн., з яких інфляційні витрати 352 606,27 грн. та 3% відсотки річних в розмірі 36 615,70 грн.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2024 року провадження у справі закрито.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Звертає увагу, що спірні правовідносини виникли на підставі рішення суду від 08.08.2013 року і на теперішній час особи втратили статус ФОП, а тому суд першої інстанції неправомірно визначив його підсудність господарському суду.

Також просив покласти на відповідача судові витрати зі сплати судового збору та правової допомоги.

В судове засідання з`явилась представник ОСОБА_1 адвокат Волинець Т.В..Конверт на ім`я ОСОБА_2 повернувся з відміткою АТ «Укрпошта» про причини не вручення: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.82, 83)

Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Крім того, відповідно до ч.13 ст.128 ЦПК України за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має електронного кабінету, та технічної можливості повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень у порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції керуючись п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України виходив із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились, а тому вважав, що спір належить до господарської юрисдикції.

Такий висновок не відповідає обставинам та нормам процесуального права.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У ст.124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

За змістом ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Критеріями відмежування справ цивільноїюрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

При вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір господарським, необхідно виходити з визначень, наведених у статті 2 та частині першій статті 3 ГК України, відповідно до яких як господарську діяльність розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Тому судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначені статтею 20 ГПК України.

Так, згідно з пунктом 1 частини першої цієї статті до юрисдикції господарських судів віднесено розгляд справ у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці

Як вбачається з позовної заяви позивач просив стягнути грошові кошти на підставі ст. 625 ЦК України за прострочення боржником (відповідачем) грошового зобов`язання, яке виникло на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.08.2013 року про стягнення боргу за договором позики у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .

Як встановлено Господарським судом Дніпропетровської області у зазначеній вище справі, 17.03.2012 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі Позивач, Позикодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (надалі Відповідач, Позичальник) було укладено договір позики б/н, відповідно до умов якого ФОП ОСОБА_2 позичила у ФОП ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 104 708,00 грн. (сто чотири тисячі сімсот вісім гривень), що з урахуванням поточного курсу НБУ 7,993 грн./долару США еквівалентно 13 100,00 доларів США. Зазначену вище суму Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцю в строк до 01 травня 2013 року. (п. 1 Договору)… Проте Відповідач суму отриманої їм позички не повернув, таким чином сума заборгованості Відповідача перед Позивачем склала 104708,30 грн. (поточний курсу НБУ на 01.07.2013 - 7,993 грн./долару США х 13 100,00 доларів США =104 708,30 грн.).

Згідно із витягів із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, Фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивачем ОСОБА_1 припинено підприємницьку діяльність як ФОП 24.02.2020 року , а ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак суд першої інстанції не звернув уваги на те, що слід розрізняти вимоги щодо стягнення боргу за договором позики та застосування компенсації, зумовленої простроченням виплати такого боргу. Зокрема позивач просив стягнути із відповідача збільшення суми боргу за рахунок індексу інфляції, 3 % річних, посилаючись на те, що відповідач не виконував рішення суду про зобов`язання повернути суму позики. Таким чином виник спір саме щодо компенсації, зумовленої простроченням виконання рішення господарського суду про стягнення боргу за договором, а тому суд першої інстанції зробив неправильний висновок про закриття провадження в справі.

Аналогічний висновок щодо вимог по стягненню штрафних санкцій зробив Верховний Суд у постанові від 23 лютого 2022 року у справі №570/5756/18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта стаття 263 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Як роз`яснено у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій статті 293 ЦПК, або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу, передбачену у пункті 2 частини першої статті 324 ЦПК, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 88 ЦПК.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, то питання відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає вирішенню по завершенню розгляду справи по суті.

Керуючись ст. ст. 368,369,374, 379, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Волинець Т. В.задовольнити.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2024 рокускасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді: