Справа № 347/3527/23
Провадження № 2/347/186/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року м. Косів

Косівський районний суд, Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді: Крилюк М.І.,

секретаря: Лазорик Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики мотивуючи свої вимоги тим, що згідно із укладеним між сторонами договором позики від 24.06.2021 року відповідач отримав у позивача безвідсоткову позику в сумі 3000 Євро. Про отримання коштів ОСОБА_2 особисто написав та підписав розписку та додаткок до неї, тобто вказані зобов`язання за договором позики відповідач підтвердив письмовою розпискою. У вказаний у розписці строк та по даний час відповідач зобов`язання по поверненню грошей не виконав та не повернув позивачу борг. Розписками передбачено, що гроші у позику відповідач отримав без сплати відсотків за користування. На його письмові звернення-претензії та прохання повернути борг ОСОБА_2 не відповідає, ухиляється від виконання взятих зобов`язань та прострочив терміни повернення грошових коштів. А тому, просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 3000 Євро боргу за договором позики від 24 червня 2021 року, а також штрафні санкції за прострочення строку повернення позики в розмірі 3% річних в сумі 219,70 Євро.

Позивач подав до суду заяву в якій просить справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити.

Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про одержання судової повістки, причину неявки суду не повідомив.

При викладених обставинах суд прийшов до висновку, що відповідач був повідомлений про розгляд справи належним чином, а тому, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України.

Відповідно до ст. 281 ЦПК України Косівський районним судом Івано-Франківської області була постановлена ухвала від 23.05.2024 року про заочний розгляд справи.

Суд, вивчивши матеріали вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1ст.526 ЦК України).

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено в судовому засіданні між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 24.06.2021р. укладено договір позики, за яким позивач позичив відповідачу 3000 Євро та ОСОБА_2 зобов`язався повернути отриману суму грошових коштів у строк до 30.07.2021р., про що свідчить розписка (а.с.8).

До матеріалів справи також долучено додаток до розписки від 01.11.2023р. в якому ОСОБА_2 зобов"язався кошти взяті в ОСОБА_1 , згідно розписки від 24.06.2021р. повернути частинами по одній тисячі кожного місяця починаючи з листопада 2023р. по січень 2024р. (а.с.9).

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З цього приводу Верховним Судом України в постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17 висловлений правовий висновок, де зазначено, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки.

Згідно, ч.1ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно матеріалів справи вбачається, що відповідач отримав грошові кошти та зобов`язався їх повернути до 30.07.2021р., про що зазначено ним в розписці. Пізніше зобов"язався повернути частинами по одній тисячі кожного місяця починаючи з листопада 2023р. по січень 2024р., проте по даний час кошти відповідачем не повернуті.

Відповідно до ч.1 ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частинами 1,2 ст.1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Проте, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 не виконав своє зобов`язання за договором позики, оскільки не повернув позивачу борг у термін вказаний у розписці, про що свідчать листи та претнзція ОСОБА_1 направлені відповідачу з вимогою повернути йому позичені грошові кошти (а.с.10-17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.2019р. у справі №723/304/16-ц чітко вказала порядок стягнення судами грошових коштів у іноземній валюті без еквіваленту до гривні.

А саме, статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. А тому, три проценти річних за договром позики від 24.06.2021р. становлять з розрахунку 3000 Євро х 891 днів х 3:100:365 =219,70Євро, де кількість прострочених днів -891, ставка за прострочення повернення суми -3%річних, сума коштів простроченого боргу -3000Євро.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути борг за договором позики у розмірі 3 000 Євро, а також штрафні санкції за прострочення строку повернення позики в розмірі 3% річних в сумі 219,70 Євро.

На підставі наведеного, ст.ст.509, 526, 530, 610, 629, 1046-1049 ЦК України та керуючись ст.ст. 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_2 борг за договором позики від 24.06.2021р. у розмірі 3 000 (три тисячі) Євро, а також штрафні санкції за прострочення строку повернення позики в розмірі 3% річних в сумі 219,70 Євро.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Крилюк М.І.