Справа № 497/301/24
Провадження № 2/497/277/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2024 року Болградський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Раца В.А.,

секретаря - Божевої І.Д.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відкритому судовому засіданні, в місті Болграді, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

09.02.2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом та просить постановити рішення, яким:

- розірвати шлюб укладений між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 21.07.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Болградського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 117;

- визначити місце проживання малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з нею позивачем;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення повноліття;

- стягнути з відповідача на її користь судові витрати в розмірі 1 211,20 грн.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що у липні 2015 року вони з відповідачем уклали шлюб, а у вересні у них народився син - ОСОБА_3 . Підставою для розірвання шлюбу є те, що у них відсутні спільні інтереси з чоловіком, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. З моменту державної реєстрації їх шлюбу, вони спільно проживали десь 3 роки, після чого вона з сином переїхала жити на постійне місце проживання в с.Бараші Ємільчинського району Житомирської області, а чоловік залишився жити по місцю своєї реєстрації. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного. ОСОБА_2 взагалі не цікавиться своїм сином, ні морально, ні матеріально йому не допомагає, син весь час проживає з нею та перебуває на її утриманні. З відповідачем спільного господарства вони не ведуть, сімейні стосунки не підтримують, взагалі не спілкуються вже більше п`яти років, тому подальше збереження шлюбу не можливе, це суперечить її інтересам та інтересам дитини. Також після розірвання шлюбу просить залишити їй шлюбне прізвище « ОСОБА_1 ».

Ухвалою судді від 22.02.2024 року, відкрито провадження по справі та розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін по справі.

Позивач ОСОБА_1 до суду не з`явилася, надала на електрону пошту суду 29.05.2024 року заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав 08.04.2024 року до суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив врахувати той факт, що він є інвалідом першої групи, надав суду підтверджуючи докази.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Щодо розірвання шлюбу.

Судом встановлено, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 21.07.2015 року, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Болградського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №117, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 21.07.2015 року (а.с.7).

Під час знаходження у зареєстрованому шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , яке видане 15 жовтня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції в Одеській області на підставі актового запису №437 від 15.10.2015 року (а.с.8), який на даний час є малолітнім.

Судом встановлено, що сторони однією сім`єю не проживають з 2018 року, сумісного господарства не ведуть, причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між подружжям зникло почуття взаємної поваги та любові, взаємодопомоги та підтримки, спільне життя подружжя не склалося у зв`язку з різними поглядами на життя, дружина з дитиною переїхала жити в Житомирську область, тобто сторони проживають окремо, тому подальше сумісне проживання між сторонами стало неможливим. Спору щодо місця проживання малолітнього сина на час розгляду справи не мають.

Згідно зі статтею 51 Конституції України та статті 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України, передбачено, що кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість.

Згідно з ч.3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст. 110, ч.2 ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя та суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, на розірванні шлюбу наполягає. Відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу, що свідчить про обоюдне бажання подружжя розірвати шлюб.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Крім того, відповідач не заперечує щодо розірвання шлюбу.

Суд вважає, що причини, які спонукали сторони наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого шлюб підлягає розірванню.

На підставі вищезазначеного суд доходить висновку, що примирення між сторонами, збереження шлюбу та подальше спільне проживання сторін неможливе, а тому шлюб між сторонами підлягає розірванню.

Згідно ч.2 ст. 114 СК України шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Окрім цього відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, тому вимога позивача про залишення їй шлюбного прізвище також цілком обґрунтована.

Щодо стягнення аліментів на утримання дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як вже було встановлено судом під час перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідач вказаний у свідоцтві про народження, виданим на підставі актового запису про народження №437 від 15.10.2015 року, батьком дитини (а.с.8).

Як вбачається зі змісту ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно з вимогам ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів на одну дитину, ні за яких обставин не може бути менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тому при визначенні розміру аліментів, враховуючи коли аліменти стягуються на двох і більше дітей суд визнає частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття, крім того судом враховується стан здоров`я і матеріальний стан дитини, також стан і матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей та інші обставини, які мають істотне значення.

Зі змісту ст. 183 СК України вбачається, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Судом встановлено, що домовленості про утримання дитини між сторонами не досягнуто, відповідач в добровільному порядку допомоги на утримання дитини не надає, але відповідач в суді погодився з позовними вимогами, за якими позивач просить стягувати з нього аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх доходів.

Таким чином, враховуючи, що відповідач, являючись батьком дитини зобов`язаний її утримувати до досягнення ним повноліття, проте домовленості про утримання сина між сторонами не досягнуто, а він знаходиться на утриманні позивача ОСОБА_1 , що фактично не заперечує відповідач, тому суд вважає необхідним стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку.

Відповідно вимогам ст. 191 СК України аліменти стягуються з дня пред`явлення позову, тобто з 09.02.2024 року.

Окрім цього відповідно до ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Щодо визначення місця проживання малолітнього сина сторін з матір`ю.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України.

Згідно з ч.7, ч.8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до принципу ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі ст. 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй з прав дитини держава повинна забезпечувати, щоб дитина не розлучалась з батьками проти її бажання.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Разом з цим, при вирішенні питання про визначення місця проживання, наприклад, малолітньої дитини, за Сімейним кодексом України поняття місця проживання має інший зміст. Це - не конкретна адреса і не конкретний населений пункт із вказівкою на будинок, а саме особа, з якою має проживати дитина.

Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України це може бути один із батьків, баба, дід або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування.

У судовій практиці переважним чином саме так визначається місце проживання дитини, без зазначення у рішенні про визначення місця проживання дитини з одним із батьків конкретної адреси.

Дана позиція узгоджується також зі змістом статті 33 Конституції України та статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за якими кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання на її території, а «прив`язування» одного з батьків, з яким вирішено залишити проживати дитину, до проживання за конкретною адресою безпосередньо суперечить вищевказаному конституційному принципу вільного вибору місця проживання.

Сімейним кодексом України не передбачено залишення проживання дитини з одним із подружжя при розірванні шлюбу. Про таку можливість зазначив Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, вказавши, що «за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу».

Тобто, ключовим у даному випадку є відсутність спору про те, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти після розірвання шлюбу. Крім того, вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу суд може, але не повинен, оскільки Сімейним кодексом України такий обов`язок не встановлений. Виходячи з обставин справи, в якій Верховний Суд виклав цю правову позицію, ключовим було те, що Верховний Суд не вважав помилкою суду першої інстанції вирішення питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до вимоги про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.

Водночас під час розгляду цієї справи судом встановлено відсутність спору між батьками щодо місця проживання дитини. Відповідач ОСОБА_2 не заперечує щоб дитина залишилася проживати з матір`ю ОСОБА_1 , позивачем по справі.

Враховуючи, що позивачем не надано суду доказів наявності спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, зокрема, не надано відомостей про звернення позивача до служби у справах дитини з приводу визначення місця проживання дитини або вмотивованої відмови даних органів у розгляді її звернення, акту обстеження умов проживання дитини, що були проведені компетентними органами, висновку даного органу щодо доцільності визначення місця проживання дитини, суд вважає, що в задоволенні позовної вимоги щодо визначення місця проживання дитини необхідно відмовити. Окрім цього позивачем не ставилося питання щодо залишення дитини з нею, тому суд в резолютивній частині рішення також не зазначає про це.

Щодо розподілу судових витрат суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так як позовні вимоги задоволено частково, а саме тільки в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів, а позивачем було заявлено три вимоги, за однією з яких в задоволенні відмовлено, нею при зверненні до суду було сплачено тільки за вимогу щодо розірвання шлюбу, щодо інших вимогом вона була звільнена від сплати судового збору, тому суд вважає обґрунтованою вимогою щодо покладення на відповідача витрат, які понесла позивач при зверненні до суду в розмірі 1 211,20 грн. Але ОСОБА_2 є інвалідом з дитинства І групи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 виданим 01.12.2009 року (а.с.24), та на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» він звільняється від сплати судового збору.

За таких підстав, оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору, то такий судовий збір в частині стягнення аліментів, віднести за рахунок держави, а судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. підлягає поверненню позивачу з державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 82, 141, 263, 264, 430 ЦПК України, ст.ст. 81,110,112,182,183,191,198-200 СК України суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини- задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 21 липня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Болградського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №117.

Після розірвання шлюбу залишити позивачу шлюбне прізвище - « ОСОБА_1 ».

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с.Калчева Болградського району Одеської області, місце проживання якого зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РОНКПП НОМЕР_5 , аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі однієї чверті (1/4) заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 09 лютого 2024 року до досягнення сином ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Судовий збір в частині позовних вимог про стягнення аліментів віднести за рахунок держави.

Зобов`язати Головне управління казначейської служби України в Одеській області (Україна, 65023, Одеська область, місто Одеса, вулиця Садова, будинок 1- А, ) повернути ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , РОНКПП НОМЕР_5 - судовий збір в сумі 1 211,20 грн., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №28 від 30.01.2024 року.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.А. Раца