Єдиний унікальний номер 175/9588/23
провадження №2/175/2406/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року смт. Слобожанське

Дніпропетровський районний суд

Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Васюченка О.Г.,

з участю секретаря Кульпіної Л.Г..

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Кайко Ольга Петрівна про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Кайко Ольга Петрівна про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2023 справа була передана до провадження судді Васюченка О.Г..

29.12.2023 постановлено ухвалу про відкриття провадження за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання.

Ухвалою від 20.02.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 надала заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.

Представник Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області надала заяву про розгляд справи без участі їх представника .

Повно та всебічно вивчивши матеріали цивільної справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, в тому числі пояснення свідків, суд дійшов до наступного.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

Відповідно до заповіту від 23.06.2014, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козак І.ІО., ОСОБА_2 все своє майно заповіла онуці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (наразі - ОСОБА_1 ).

Спадкове майно склалося із будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який посвідчено свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданого 24.11.1986 Підгородненською міською радою на підставі рішення виконкому №215 від 19.11.1986 та зареєстроване в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №5447-31 від 24.11.1986.

Звернувшись до приватного нотаріуса Дніпровського районного нотаріального округу Кайко О.П. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 позивач отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідно до вказаної постанови від 01 листопада 2023 року у видачі спадщини після смерті ОСОБА_2 , яка померла, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 було відмовлено. Зазначено, що під час розгляду заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину було виявлено, що подане свідоцтво про право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , видане на 24 листопада 1986 року Підгородненською міською радою на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради від 19 листопада 1986 року №215, на ім`я ОСОБА_4 .

Водночас, згідно з витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян встановлено, що:

- №3 в актовому записі від 30 вересня 1960 року №139 містяться відомості про шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , прізвище нареченої після шлюбу зазначено ОСОБА_7 ;

- №7 в актовому записі від 14 травня 1971 року №87 про розірвання шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зазначено, що прізвище дружини після розірвання шлюбу - ОСОБА_8 ;

- № НОМЕР_2 в актовому записі від 12 серпня 1971 року №137 містяться відомості про шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , прізвище дружини після шлюбу зазначено ОСОБА_10 ;

- № НОМЕР_3 в актовому записі від 26 лютого 1976 року №50 про розірвання шлюбу ОСОБА_11 та ОСОБА_9 зазначено, що прізвище дружини після розірвання шлюбу - ОСОБА_8 ;

- № НОМЕР_4 в актовому записі від 10 листопада 1988 року №158 містяться відомості про шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_12 , прізвище нареченої після шлюбу зазначено Западна.

За таких обставин, нотаріус Кайко О.П. під час прийняття рішення про відмову мені у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 на житловий будинок вказав, що станом на дату видачі Підгородненською міською радою свідоцтва про право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також станом на дату реєстрації права власності в КП «БТІ» на зазначений будинок, прізвище спадкоємиці мало бути - ОСОБА_8 .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК У країни).

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

У відповідності до ч. 1 ст. 1222 Цивільного кодексу України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України, якщо у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно частинам 1 та 10 статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщин в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Свідоцтво про право на спадщину видається після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270 і статтею 1276 Цивільного кодексу України. - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Відповідно до підпункту 4.16 пункту 4 Глави 19 Розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арсину цього майна.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності повинне спиратися на певний титул (правовстановлюючий документ), для того, щоб бути доведеним перед іншими особами. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину позбавляє позивача можливості здійснювати права власника у повному обсязі.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Отже, зазначення у правовстановлюючих документах на житловий будинок прізвища власника « ОСОБА_13 » замість дівочого прізвища « ОСОБА_8 », позбавляють можливості оформити право на спадщину після смерті бабусі позивача в позасудовому порядку.

Як зазначено у п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляд цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинної о на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженого Міністерством комунального господарства У PCP ЗІ січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року.

У пункті 1 цієї Інструкції передбачено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих.

Під будинком, як об`єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі (пункт 2 Інструкції).

Згідно з пунктами 4 цієї Інструкції реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належали місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягали реєстрації, повинні бути закінченим будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих.

Згідно п.7 Інструкції, реєстрація провадилася на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком № 1. До реєстрації повинні бути подаватися оригінали правовстановлюючих документів та копії з них, засвідчені у встановленому законом порядку, копії цих документів залишалися в справах бюро технічної інвентаризації.

Зокрема, за пунктом 16 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок є Свідоцтва про право власності на будинки (домоволодіння),які видані виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих або органами комунального господарства на підставі рішень виконкомів.

На підставі правовстановлюючих документів, перелічених в додатку №1 і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою (додаток № 4) (пункт 22. 23 Інструкції).

Так, відповідно до акту приймання в експлуатацію закінченого будівництва житлового будинку з господарськими спорудами під номером АДРЕСА_1 від 09.09.1986, затвердженого рішенням Дніпропетровської районної Ради народних депутатів від 20.09.1986 за 234/1 встановлено, що бабусею позивача - ОСОБА_4 в 1967-1970 рр. збудовано на земельній ділянці, зальною площею 1530 кв.м одноповерховий житловий будинок, загальною площею 31.2 кв.м, з них житлова складає - 14.4 кв.м. Підставою для забудови земельної ділянки послугував будівельний паспорт забудовника земельної ділянки та договір на право користування ділянкою, виданий ОСОБА_4 відповідно до рішення виконавчого комітету від 14.06.1967 за №211.

Право власності на відповідний будинок з господарськими спорудами у подальшому було зареєстровано Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №5447- 31 від 24.11.1986.

Відповідно До виданого 24.11.1986 Свідоцтва про право власності на житловий будинок Підгородненською міською радою на підставі рішення виконкому №215 від 19.11.1986, підставою набуття права власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 послугувало свідоцтво про право приватної власності.

Відповідно до технічного паспорту на вище вказаний житловий будинок, складений 29.09.1994, будівництво будинку з допоміжними спорудами здійснена ОСОБА_4 її період з 1967 по 1970 роки.

В подальшому, згідно рішення виконавчого комітету Підгородненської міської ради народних депутатів від 28.10.1994 за №124 про надання дозволу на будівництво надвірних будов і внутрішню перебудову в житлових будинках - надано ОСОБА_4 дозвіл на будівництво гаражу по АДРЕСА_1 .

Таким чином, в Свідоцтві про право власності на житловий будинок від 24.11.1986, яке видане Підгородненською міською радою, має місце помилка в написанні прізвища власника будинку АДРЕСА_2 , а саме замість вірного « ОСОБА_8 » зазначене невірне « ОСОБА_13 ».

Отже, суд приходить до висновку, що дійсно при видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок в ньому була допущена помилка, а саме: невірно записано прізвище спадкодавця. У вказаному свідоцтві про право власності на будинок прізвище власника записано як « ОСОБА_13 », а згідно актового запису від 26 лютого 1976 року №50 про розірвання шлюбу між ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , прізвище дружини після розірвання шлюбу мало бути ОСОБА_8 . На час оформлення свідоцтва про право власності на будинок, в тому числі під час складання заповіту від 23.06.2014 не було звернено уваги на правильність написання прізвища і лише під час оформлення спадщини виявлена помилка у свідоцтві, яка перешкоджає спадкоємцеві оформити належне йому право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з цих підстав.

Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суд України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснюється, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

В тому числі, причиною неправильного написання прізвища спадкодавця ОСОБА_2 виникла у зв`язку з неправильним перекладом її прізвища з російської на українську мову під час видання довідки від 12.09.2023 за вих. №951 комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Слобожанської селищної ради на запит приватного нотаріуса Кайко О.П. (Кулешова (рос.) - Кулішова (укр.), також, з урахуванням того, що будівництво вищезазначеного житлового будинку, який є об`єктом спадщини, відбувалось в період з 1967-1970 рр. відповідно до чинного на час його будівництва законодавства (відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої Міністерством комунального господарства Української PCP 31.01.1966) на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом рішення на будівництво від 14.06.1967 за №211 на ім`я ОСОБА_4 (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української PCP від 18.07.1963 № 1540-VI) та вказане прізвище, що належало власнику в період з 30.09.1960 по 14.05.1971 коли вона перебувала в шлюбі ОСОБА_6 та здійснювала будівництво вище вказаного будинку. Також, позивач наголошує на тому, що в період часу з 20.09.1960 по 10.11.1988, її бабуся п`ять разів змінила своє прізвище.

У зв`язку з цим, позивач просила суд встановити факт належності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , виданого 24.11.1986 Підгородненською міською радою на підставі рішення виконкому №215 від 19.11.1986 та зареєстрованого в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №5447-31 від 24.11.1986., так як достовірність факту належності правовстановлюючого документу спадкодавцю ніким та нічим не оспорюється, а встановлення даного факту має для позивача юридичне значення.

Отже, оскільки, самостійно виправити допущену помилку в свідоцтві не є можливим, оскільки власник майна 29.04.2023 помер, позивач вимушена звернутися до суду, оскільки у неї немає можливості підтвердити факт належності правовстановлюючого документа свідоцтва про право власності на будинок інакше, як рішенням суду.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, в тому числі письмових показів свідків та з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Судові витрати віднести за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 15, 16, 328, 1216, 1217, 1270, ч. 3 ст. 1272 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-80, 89, 141, 258, 259, 264-265, 280-284, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, третя особа: приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Кайко Ольга Петрівна про встановлення факту належності правовстановлюючих документів та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , виданого 24.11.1986 Підгородненською міською радою на підставі рішення виконкому №215 від 19.11.1986 та зареєстрованого в Новомосковському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №5447-31 від 24.11.1986.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на будинок, загальною площею 38,3 кв.м., житловою площею 24,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.Г. Васюченко