Справа № 643/75/24
Провадження № 2/643/1260/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2024 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря судового засідання Ісоєва К.М., представника позивача адвоката Гребенюк О.Г., відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу запозовом Садівницького товариства «Салтівські сади» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за членськими внесками

ВСТАНОВИВ

Зміст позовних вимог

Садівницьке товариство «Салтівські сади» (позивач) просить стягнути з ОСОБА_1 (відповідач) на свою користь заборгованість за членськими внесками в розмірі 18662,00 грн.

Обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги

Відповідач є власником земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та членом СК «Салтівські сади», яке об`єднує користувачів відповідних земельних ділянок. Статутом позивача передбачено, що члени садівницького товариства зобов`язані сплачувати членські внески. Відповідач вказаний обов`язок не виконувала, у зв`язку з чим у неї за період з 2016 по 2022 рік утворилась заборгованість у розмірі 18662,00 грн.

Процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 16.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Стислий виклад позиції учасників справи в ході судового провадження

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримала в повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. В обґрунтування зазначила, що оскільки після 2016 року почались крадіжки майна в садівницькому товаристві, в неї зникло бажання сплачувати членські внески. Крім того, члени садівницького товариства за власні кошти встановлювали ворота, забезпечували вивезення сміття.

19.02.2024 відповідач подала відзив, згідно з яким просила застосувати позовну давність та відмовити в позові в частині стягнення членських внесків за період з 2016 по 2020 роки. Зазначила, що повідомлень про необхідність сплати членського внеску за 2021 рік не отримувала. Щодо членського внеску за 2022 рік, то у вказаному році введений воєнний стан, який відноситься до форс-мажорних обставин.

Представник позивача подала відповідь на відзив, у якій зазначила, що останнім днем сплати членських внесків є 31 грудня року, за який сплачуються членські внески. У зв`язку із запровадження карантину зупинився перебіг позовної давності. Ураховуючи наведене, вважала необґрунтованими доводи відповідача щодо спливу позовної давності. Також заперечувала доводи відповідача щодо відсутності підстав для оплати членських внесків за 2021 та 2022 роки.

Відповідач подала заперечення, згідно з якими наполягала на застосуванні позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за 2016-2020 роки. Зазначила, що повідомлень від позивача щодо необхідності сплати членських внесків за 2021 рік не отримувала. У зв`язку із повномасштабною агресією вона не користувалась Ділянкою в 2022 році. Крім того, позивач не виконує обов`язки щодо охорони майна, у зв`язку з чим мають місце крадіжки на території садівницького товариства, на які представники позивача не реагують.

Основні фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені

29.07.2012 відповідач подала на ім`я позивача заяву про прийняття в члени Садівницького товариства «50 років Жовтня».

Згідно з протоколом № 6 від 29.07.2012 відповідача прийнято в члени Садівницького товариства «50 років Жовтня» та передано їй в користування ділянку АДРЕСА_2 .

Відповідач є власником Ділянки площею 0,0743 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначена обставина підтверджується Державним актом про право власності на земельну ділянку серія ЯМ № 959270 та не заперечувалась відповідачем.

Назва Садівницького товариства «50 років Жовтня» змінена на назву «Садівницьке товариство «Салтівські сади». Вказана обставина підтверджується даними Протоколу № 28 загальних зборів (зборів уповноважених) членів Садівницького товариства «50 років Жовтня», справжність підпису голови зборів та секретаря зборів на якому засвідчено 11.05.2023 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Марюхніч Ж.Є., зареєстровано в реєстрі за № 1240, 1241, даними Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, даними Статутів позивача.

Обов`язок громадян, прийнятих в члени садівницького товариства, своєчасно сплачувати членські внески передбачений п. 3.3., п.п. «в» п. 3.8. Статуту позивача, затвердженого 29.01.2006, п. 3.3., 3.8.3. Статуту позивача, затвердженого 20.11.2016, які діли на момент існування спірних правовідносин.

Пунктом 3.10.5. Статуту позивача, затвердженого 20.11.2016, передбачено, що несплата членських внесків до 31 грудня поточного року є підставою для припинення права користування земельною ділянкою та виключенні з членів товариства.

Згідно з протоколом № 26 від 23.02.2020 зборів уповноважених членів Садівницького товариства «50 років Жовтня» прийнято рішення щодо сплати заборгованості за попередні роки, виходячи із розміру членських внесків в сумі 3,43 грн. за 1 кв.м. Членський внесок за 2020 рік затверджений в розмірі 3,43 грн. за 1 кв.м.

Відповідно до протоколу № 27 від 21.03.2020 загальних зборів (зборів уповноважених) членів Садівницького товариства «50 років Жовтня» прийнято рішення щодо затвердження членських внесків на 2021 рік в розмірі 3,58 грн. за 1 кв.м.

Згідно із протоколом № 2 від 27.03.2022 засідання правління СТ «50 років Жовтня» затверджені членські внески на 2022 рік в розмірі 4,39 грн. за 1 кв.м.

Відповідно до розрахунків позивача, у відповідача наявна заборгованість із сплати членських внесків у такому розмірі: за 2016 рік - 2548,00 грн., за 2017 рік - 2548,00 грн., за 2018 рік - 2548,00 грн., за 2019 рік - 2548,00 грн., за 2020 рік 2548,00 грн., за 2021 рік 2660,00 грн., за 2022 рік 3262,00 грн.

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Відповідно до ст. 35 Земельного Кодексу України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Використання земельних ділянок садівницьких товариств здійснюється відповідно до закону та статутів цих товариств.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦК України юридичні особи можуть створюватися у формі товариств, установ та в інших формах, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 83 ЦК України товариства поділяються на підприємницькі та непідприємницькі.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 ЦК України установчим документом товариства є затверджений учасниками статут або засновницький договір між учасниками, якщо інше не встановлено законом.

Частиною другою ст. 97 ЦК України визначено, що органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19).

Стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, завлений стороною позивача. Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», висновки суду апеляційної інстанції про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованими (постанова Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21).

Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).

Позиція суду

Щодо стягнення заборгованості

Судом встановлено, що відповідач є членом Садівницького товариства «Салтівські сади» та власником Ділянки.

Виходячи з Статуту позивача та рішень уповноважених членів Садівницького товариства «50 років Жовтня», правонаступником якого є позивач, відповідач зобов`язана сплачувати членські внески у вказаному вище розмірі.

Згідно із розрахунком заборгованості, виконаним позивачем, у відповідача за період з 2016 по 2022 рік утворилась заборгованість зі сплати членських внесків у розмірі 18662,00 грн.

Відповідачем не спростований розмір вказаної заборгованості, доказів сплати членських внесків за вказаний період суду не надано.

Як вбачається з вказаного розрахунку, розмір заборгованості відповідача розрахований виходячи з площі Ділянки та відповідного розміру членських внесків, затвердженого згідно із вказаним вище протоколами.

Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо обґрунтованого нарахування позивачем заборгованості за членськими внесками за період з 2016 по 2022 рік у розмірі 18662,00 грн.

Оцінюючи доводи відповідача щодо спливу позовної давності, суд керується таким.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Законом України № 530-ІХ від 17.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Харківського апеляційного суду від 12.10.2023 у справі № 639/5866/21, від 11.10.2023 у справі № 645/3569/23.

Згідно з п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Ураховуючи наведене та продовження (зупинення) строків позовної давності на строк дії карантину та воєнного стану, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення заборгованості за період з 2017 року по 2022 рік заявлені з дотриманням строків позовної давності, встановлених ст. 257 ЦК України.

З доводів заяв позивача по суті справи та наданих позивачем доказів суд позбавлений можливості встановити наявність поважних причин пропущення позовної давності до вимог, які заявлені за період 2016 року.

Враховуючи наведене, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення заборгованості з оплати членських внесків за період з 2017 по 2022 рік, розмір якої складає 16114,00 грн. У стягненні заборгованості зі сплати членських внесків за 2016 рік у розмірі 2548,00 грн. суд відмовляє у зв`язку із спливом позовної давності.

Посилання відповідача на судову практику Верховного Суду, викладену в постановах від 09.12.2020 у справі № 932/3458/20 та від 16.06.2021 у справі № 675/1437/19, суд відхиляє з огляду на таке.

В обґрунтування своїх висновків Верховний Суд посилався на Закон України № 731-ІХ від 18.06.2020, згідно з яким пункт 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України викладений в такій редакції: "3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

Також Верховний суд посилався на приписи п. 2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного закону, згідно з яким «процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом».

Ураховуючи наведене, Верховний суд виснував, що «20-денний строк з часу набрання чинності Законом України від 18 червня 2020 року № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» закінчився 06 серпня 2020 року»

Таким чином, у вказаних вище справах Верховний Суд вирішував питання дотримання процесуальних строків, встановлених ЦПК України.

Між тим строки позовної давності не відносяться до процесуальних та є нормами матеріального права, оскільки визначені ЦК України.

Таким чином, до питань обчислення строків позовної давності застосовуються не приписи ЦПК України, які аналізувались Верховним Судом у вказаних вище справах, а приписи ЦК України, якими прямо передбачено продовження (зупинення) строків позовної давності на строк дії карантину та воєнного стану.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє посилання відповідача на вказану вище практику Верховного Суду у зв`язку з її нерелевантністю та неможливістю застосування до спірних правовідносин.

Оцінюючи доводи відповідача щодо настання форс-мажорних обставин у зв`язку із повномасштабною агресією, суд керується таким.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, яка має назву «Відповідальність за порушення грошового зобов`язання», боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 910/17639/21, надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №910/15264/21. Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

Повертаючись до обставин даної справи, суд насамперед зауважує, що виходячи з приписів ст. 617 ЦК України, наявність обставин непереборної сили є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а не від виконання самого зобов`язання.

Виходячи з найменування та змісту Глави 51 ЦПК України «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання» та приписів ст. 625 вказаної Глави «Відповідальність за порушення грошового зобов`язання», зобов`язання зі сплати заборгованості з членських внесків не є мірою (видом) відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Крім того, згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідачем всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не доведено, шляхом надання суду належних, допустимих та достатніх доказів, що збройна агресія та введення воєнного стану об`єктивно унеможливили виконання нею зобов`язань зі сплати членських внесків, тобто не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між вказаними обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання нею зобов`язань.

Між тим, як неодноразово зазначалось Верховним Судом, наявність вказаного причинно-наслідкового зв`язку підлягає обов`язковому доведенню та встановленню у вказаній категорії справ.

Обов`язок доведення причинно-наслідкового зв`язку, виходячи із засад змагальності та диспозитивності цивільного судочинства (ст. 12, 13, 81 ЦПК України), покладається на відповідача.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє вищезазначені аргументи відповідача.

Посилання відповідача на ту обставину, що вона через повномасштабну агресію не користувалась Ділянкою, суд не може визнати підставою для звільнення її від сплати членських внесків, скільки користування Ділянкою є правом відповідача, яким вона розпоряджається на власний розсуд. Ураховуючи наведене, відсутність відповідача у м. Харкові в 2022 році не впливає на її обов`язок виконувати Статут позивача, зокрема сплачувати членські внески.

Доводи відповідача відносно того, що на території садівницького товариства мали місце крадіжки майна, а також що відповідач та інші учасники садівницького товариства за власний рахунок встановлювали ворота, забезпечували вивезення сміття, суд відхиляє, оскільки всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано. Доказів того, що відповідач зверталась до позивача з приводу неналежного виконання останнім своїх обов`язків, суду також не надано.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє вказані аргументи відповідача, які вона висловлювала в обґрунтування заперечень проти позову.

Доводи відповідача відносно того, що їй не направлялись повідомлення про необхідність сплати членських внесків за 2021 рік, суд відхиляє, оскільки обов`язок відповідача сплачувати членські внески передбачена Статутом позивача, який є обов`язковим для виконання усіма членами садівницького товариства.

Щодо судових витрат

Позивач просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.

На підтвердження вказаних витрат суду надані: - копія договору про надання правничої (правової) допомоги № 01/12/23 від 01.12.2023, укладеного між позивачем та адвокатом Гребенюк О.О.; - копія додаткової угоди № 5 від 01.12.2023 до вказаного договору, згідно з яким ОСОБА_2 надає правничу допомогу у справі за позовом СТ «Салтівські сади» до відповідача про стягнення заборгованості; - копія акту приймання-передачі наданих послуг за вказаною вище додатковою угодою від 29.12.2023, згідно з яким загальна вартість фактично наданих послуг складає 7000,00 грн.; - копія квитанції від 29.12.2023 про сплату позивачем на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 7000,00 грн. в якості оплати послуг за вказаною вище додатковою угодою.

Відповідач заявила клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, до 400,00 грн. В обґрунтування зазначила, що згідно даних сайту «Судова влада», позивачем подано три типові позови, один з яких пред`явлений до неї, у зв`язку з чим адвокат не витратив значного часу на складання позовної заяви. Ураховуючи наведене, за доводами відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 7000,00 грн. є явно завищеними та неспівмірними із складністю справи та ціною позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц висловлено висновки щодо застосування норм права, згідно яких із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства (п. 40). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (п. 44). Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності (п. 47).

Ураховуючи факту тотожність приписів ст. 137 ЦПК України та ст. 126 ГПК України, суд під час вирішення даної справи вважає за можливе також врахувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, яка звернула увагу на такі особливості розподілу витрат на правничу допомогу: «Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19) (п. 127).

Гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (п. 130, 131).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (п. 106).

Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним (п. 143).

Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис (п. 144).

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права (п. 145).

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (п. 147)».

Згідно висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 713/1890/21, витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 в цивільній справі № 357/8277/19).

Оцінюючи питання обґрунтованості та співмірності витрат позивача на правову допомогу адвоката, суд керується таким.

Згідно з вказаним вище актом приймання-передачі наданих послуг від 29.12.2023, позивач сплати адвокату 1000,00 грн. за надання консультацій з приводу можливого досудового врегулювання спору та 500,00 грн. за складання проекту досудового попередження.

Оскільки законодавством України не передбачено обов`язкового досудового врегулювання спорів, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для відшкодування витрат позивача, пов`язаних з вирішенням питань позасудового врегулювання спору.

Відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 29.12.2023, позивач сплатив адвокату 1000,00 грн. за вивчення та правовий аналіз документів позивача. Крім того, позивач сплатив адвокату 4000,00 грн. в тому числі за формування доказової бази та організацію направлення засобами поштового зв`язку позовної заяви до суду.

Суд констатує, що позовна заява подана в системі «Електронний суд», у зв`язку з чим вважає необґрунтованими витрати позивача на направлення позовної заяви засобами поштового зв`язку.

Крім того, вивчення та правовий аналіз документів позивача (п. 2 акту) є по суті формуванням доказової бази (п. 4 акту), у зв`язку з чим відсутні підстави для подвійної оплати вказаних послуг.

Ураховуючи наведене та доводи відповідача, суд дійшов висновку, що витрати відповідача на правничу допомогу адвоката у розмірі 4000,00 грн. відповідатимуть вимогам розумності, пропорційності і обґрунтованості, та зменшує розмір витрат відповідача на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, до вказаної суми.

Позивачем під час пред`явлення позову сплачений судовий збір у розмірі 2148,00 грн.

Отже, загальний розмір судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, складає 6148,00 грн. (4000,00 грн. + 2148,00 грн.).

У відповідності до ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати у загальному розмірі 5308,59 грн.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України

УХВАЛИВ

Позовну заяву Садівницького товариства «Салтівські сади» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за членськими внесками - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрація місця проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Садівницького товариства «Салтівські сади» (м. Харків, пр-т Тракторобудівників, буд. 79, ) заборгованість за членськими внесками в розмірі 16114,00 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрація місця проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Садівницького товариства «Салтівські сади» (м. Харків, пр-т Тракторобудівників, буд. 79, ) понесені останнім судові витрати в загальному розмірі 5308,59 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 22.05.2024 року.

Суддя Д.А. Крівцов