ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року

м. Київ

справа № 2-4687/06

провадження № 61-18052св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , сингулярним правонаступником якої є ОСОБА_2 ,

відповідач - Харківська міська рада,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - керівник Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова як представник інтересів держави в особі Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної військової адміністрації, правонаступником якого є Департамент культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_6 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Ставров Сергій Юрійович,та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Лизогуб Роман Юрійович, на постанову Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю., Маміної О. В., та касаційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якої діє її представник - адвокат Ставров Сергій Юрійович,на додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 13 березня 2024 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2006 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності.

В обґрунтування позову посилалась на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л. А., реєстровий № 3822, вона придбала квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат, житловою площею 27,70 кв.м, загальною площею 64,90 кв.м.

Право власності на цю квартиру зареєстровано в КП «ХМ БТІ» 13 березня 2001 року, реєстровий № П-1-2298.

Згідно з рішеннями виконавчого комітету Харківської міської ради № 1954 від 24 жовтня 2001 року та № 585 від 16 квітня 2004 року вказана квартира була переведена у нежитлове приміщення, а позивачці було надано дозвіл на реконструкцію квартири з приєднанням нежитлових приміщень напівпідвалу № 18-26 в літ. «А-6» з обладнанням окремого входу. Реконструкція повинна бути виконана до 01 липня 2006 року.

На підставі вказаних рішень позивачка як власниця вказаного приміщення провела реконструкцію у квартирі для використання її під офіс з обладнанням зовнішнього тамбура входу зі сторони фасаду.

Реконструкція проведена без отримання відповідних погоджень, у зв`язку із чим зазначене приміщення не було введено в експлуатацію у встановленому чинним законодавством України порядку та є самовільно збудованим об`єктом.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на реконструйоване нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 з приєднаним нежитловим приміщенням напівпідвалу № 18-26 в літ. «А-6» з обладнаним зовнішнім тамбуром, загальною площею 156,3 кв. м.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2006 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на реконструйоване нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (колишня квартира АДРЕСА_3 ) з приєднаним нежитловим приміщенням напівпідвалу, приміщень АДРЕСА_6 з зовнішнім тамбуром, загальною площею 156,3 кв. м.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що реконструйоване приміщення (колишня квартира АДРЕСА_1 ) придатне для подальшого використання за цільовим призначенням. На підставі технічного висновку, виконаного ТОВ «Харківреконструкція», реконструкція відповідає будівельним нормам і правилам та не порушує прав інших осіб.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, 16 травня 2023 року керівник Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова в інтересах держави в особі Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної військової адміністрації як особи, яка не приймала участі у справі, подавдо суду апеляційну скаргу.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 червня 2023 року поновлено керівнику Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова строк на апеляційне оскарження рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2006 року, відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 серпня 2023 року залучено до участі у справі, поряд із ОСОБА_1 , в якості її сингулярного правонаступника ОСОБА_2 .

Вказана ухвала апеляційного суду мотивована тим, що 04 березня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки на спірні нежитлові приміщення напівпідвалу, загальною площею 156,3 кв.м, в літ. «А-5», по АДРЕСА_2 . У подальшому, 27 квітня 2023 року ОСОБА_2 набула право власності на вказане нерухоме майно на підставі укладеного з ОСОБА_4 договору купівлі-продажу від 27 квітня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною А. А. Суд зазначив, що оскільки на даний час власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_2 , а рішення ухвалене за результатами розгляду цієї справи може вплинути на права та обов`язки останньої, тому її необхідно залучити до участі у справі, поряд із ОСОБА_1 , в якості її сингулярного правонаступника.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року Департамент культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації залучено до участі у справі в якості сингулярного правонаступника Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної військової адміністрації, поряд із останнім, як особи в інтересах якої із апеляційною скаргою звернувся керівник Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова Омаров А.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що наразі Департамент культури і туризму обласної державної (військової) адміністрації є органом уповноваженим забезпечувати реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини, тому його необхідно залучити до участі у справі в якості сингулярного правонаступника Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної військової адміністрації.

Короткий зміст оскаржених судових рішень

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року апеляційну скаргу керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова задоволено.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2006 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 , сингулярним правонаступником якої є ОСОБА_2 , до Харківської міської ради про визнання права власності залишено без задоволення.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що реконструкцію спірних нежитлових приміщень, розташованих у будинку, який є пам`яткою історії та архітектури, здійснено без відповідного погодження з органом охорони культурної спадщини відповідно до положень пункту 16 частини першої статті 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

При цьому суд вказав, що на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції функції органу охорони культурної спадщини Харківської обласної державної адміністрації по пам`ятках архітектури, містобудування, садово-паркового мистецтва, ландшафтним, науки і техніки виконувало Управління містобудування та архітектури обласної державної адміністрації, яке не було залучено до участі у розгляді справи.

У грудні 2023 року Харківська обласна прокуратура звернулась до апеляційного суду із заявою про ухвалення додаткового рішення в частині розподілу судового збору, у якій просила стягнути з позивачки на їх користь витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 76,50грн.

Додатковою постановою Харківського апеляційного суду від 13 березня 2024 року заяву Харківської обласної прокуратури про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь Харківської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 76,50 грн.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки апеляційну скаргу задоволено у повному обсязі, тому витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 76,50 грн підлягають стягненню з ОСОБА_2 , яка є сингулярним правонаступником позивача ОСОБА_1 , на користь Харківської обласної прокуратури.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

18 грудня 2023 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Ставрова С. Ю. через систему «Електронний суд» звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року.

В касаційній скарзі заявниця просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

27 грудня 2023 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року.

В касаційній скарзі заявниця просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення місцевого суду.

31 березня 2024 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Ставрова С. Ю. через систему «Електронний суд» звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 13 березня 2024 року.

В касаційній скарзі заявниця просить скасувати додаткову постанову та ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні судового збору.

Касаційні скарги мотивовані тим, що оскаржені судові рішення ухвалені судом апеляційної інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

22 січня 2024 року від Харківської обласної прокуратури до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому прокурор просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.

22 січня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Лизогуба Р. Ю., звернулась до Верховного Суду з відзивом, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати, а рішення місцевого суду - залишити в силі.

24 січня 2024 року від Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної державної (військової) адміністрації до Верховного Суду надійшов відзив, у якому представник департаменту просить касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

07 лютого 2024 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Ставров С. Ю. через систему «Електронний суд» звернулась до Верховного Суду з відзивом, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати, а рішення місцевого суду - залишити в силі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Ставров С. Ю., на постанову Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року, витребувано матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Лизогуб Р. Ю., на постанову Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_5 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Ставров С. Ю., на додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 13 березня 2024 року.

12 квітня 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 травня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л. А., позивачці ОСОБА_1 на праві власності належала двокімнатна квартира АДРЕСА_4 .

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 16 червня 2004 року № 585 «Про надання гр. ОСОБА_1 дозволу на реконструкцію нежитлових приміщень (колишня кв. АДРЕСА_1 з приєднанням нежитлових приміщень напівпідвалу № 18-26 в літ. «А-6» під офіс» вирішено:

- дозволити гр. ОСОБА_1 реконструкцію нежитлових приміщень (колишня кв. АДРЕСА_1 з приєднанням нежитлових приміщень напівпідвалу № 18-26 в літ. «А-6» під офіс;

- надати строк для здійснення реконструкції до 01 липня 2006 року;

- гр. ОСОБА_1 : одержати архітектурно-планувальне завдання на розробку робочого проекту реконструкції в управлінні містобудування та архітектури; розробити та погодити з управлінням містобудування та архітектури робочий проект на реконструкцію у встановленому законом порядку; одержати та виконати технічні умови управління соціально-економічного розвитку, планування та обліку по пайовій участі в розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста (лист від 30 березня 2004 року); зареєструвати об`єкт реконструкції в інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Головного управління містобудування, архітектури та земельних відносин;

- після закінчення реконструкції об`єкт здати до експлуатації в установленому законом порядку;

- контроль за виконання цього рішення покладено на начальника головного управління містобудування, архітектури та земельних відносин В. Бобровського.

У травні 2006 року ТОВ «Харківреконструкція» складено технічний висновок про можливість збереження самовільно проведеної реконструкції нежитлових приміщень цокольного поверху та приміщень квартири АДРЕСА_1 під офісні приміщення з влаштування зовнішнього тамбуру входу та можливості їх подальшої експлуатації.

Встановлено, що спірні нежитлові приміщення розташовані в житловому будинку «Слово» за адресою: АДРЕСА_5 , який рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів № 61 від 25 січня 1972 року занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, як пам`ятка історії.

Відповідно до рішення ОВК від 30 квітня 1980 року № 334, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_5 , мав статус пам`ятки містобудування та архітектури, охоронний номер 7180-Ха.

Наказом Міністерства культури України № 630 від 13 липня 2018 року вказаний житловий будинок був занесений як пам`ятка архітектури місцевого значення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 763 віднесено до об`єктів культурної спадщини національного значення, та занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Відповідно до Інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 14 липня 2023 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 04 березня 2021 року було укладено договір іпотеки, серія та номер 162 на нежитлові приміщення напівпідвалу № 1, 14, 8-:-26, 51-5, 51-6, 51-7, загальною площею 156,3 кв.м, в літ. «А-5», по АДРЕСА_2 . Відповідно до договору строк виконання зобов`язання в розмірі 2 088 578 грн встановлений до 30 грудня 2022 року.

27 квітня 2023 року ОСОБА_2 набула право власності на вказане нерухоме майно на підставі укладеного 27 квітня 2023 року з ОСОБА_1 договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського МНО Гуменною А. А., за реєстровим № 183.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Предметом спору в цій справі є визнання права власності на нерухоме майно, яке реконструйоване без отримання відповідних дозволів та узгоджень та розташоване у будинку, який є пам`яткою історії та архітектури.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Крім того, частиною п`ятою статті 376 ЦК України встановлено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Таким чином, заінтересованою особою у справі за позовом про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради народних депутатів №61 від 25 січня 1972 року житловий будинок «Слово», розташований по АДРЕСА_2 , занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, як пам`ятка історії.

Частинами четвертою, п`ятою статті 54 Конституції України закріплено, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки (стаття 66 Конституції України).

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України від 08 червня 2000 року № 1805-III «Про охорону культурної спадщини» (далі - Закон № 1805-III, тут і далі - в редакції на час звернення з цим позовом до суду).

Згідно з абзацами другим, третім преамбули до вищезгаданого Закону об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою.

Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

У статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» надано визначення таким термінам:

- об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;

- пам`ятка - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону № 1805-III(тут і далі - в редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 22 Закону № 1805-III пам`ятки, їхні частини, пов`язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця.

Відповідно до частини першої, другої статті 24 Закону № 1805-III власник або уповноважений ним орган, користувач зобов`язані утримувати пам`ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору.

Використання пам`ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам`ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.

Режими використання пам`яток встановлює:

- центральний орган виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини щодо пам`яток національного значення;

- орган охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій щодо пам`яток місцевого значення.

У справі, яка переглядається встановлено, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності та на на час розгляду цієї справи в суді першої інстанції функції органу охорони культурної спадщини Харківської обласної державної адміністрації по пам`ятках архітектури, містобудування, садово-паркового мистецтва, ландшафтним, науки і техніки виконувало Управління містобудування та архітектури обласної державної адміністрації, правонаступником якого є Департамент містобудування та архітектури Харківської обласної державної (військової) адміністрації.

За змістом частини першої статті 6 Закону № 1805-IIIдо повноважень органу охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить, в тому числі:

- встановлення режиму використання пам`яток місцевого значення, їхніх територій, зон охорони;

- забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження;

- забезпечення виготовлення, складання і передачі центральному органові виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини наукової документації з описами та фіксацією об`єктів культурної спадщини, а в разі отримання дозволу на їх переміщення (перенесення) - демонтаж із них елементів, які становлять культурну цінність, з метою збереження;

погодження відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, будівельних, меліоративних, шляхових, земляних робіт, реалізація яких може позначитися на стані пам`яток місцевого значення, їх територій і зон охорони, та виконання інших повноважень, делегованих центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини відповідно до закону;

- надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках місцевого значення (крім пам`яток археології), їхніх територіях та в зонах охорони, реєстрація дозволів на проведення археологічних розвідок, розкопок;

- видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на пам`ятках, їхніх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них;

- надання відповідних дозволів на відновлення земляних робіт;

- погодження відчуження або передачі пам`яток місцевого значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління;

- укладення охоронних договорів на пам`ятки.

Відповідно до Положення про Управління містобудування та архітектури обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 28 серпня 2001 року №570, що діяло на час виникнення спірних правовідносин, одним із основних завдань управління є організація в межах своїх повноважень охорони, реставрації та використання пам`яток архітектури, містобудування, садово-паркового мистецтва, ландшафтних.

Управління відповідно до покладених на нього завдань, крім іншого:

- бере участь у реалізації державної політики у сфері містобудування та архітектури, розвитку та підтримки індивідуального будівництва, подає голові обласної державної адміністрації пропозиції з цих питань;

- розглядає проекти найважливіших об`єктів архітектури, а також тих, що спонсуються за рахунок Державного бюджету;

- забезпечує ведення обліку та в межах своїх повноважень охорону, контроль за реставрацією та використанням пам`яток архітектури, містобудування, садово-паркового мистецтва, ландшафтних;

- погоджує архітектурно-планувальні завдання на проектування об`єктів архітектури для нового будівництва, розширення, реконструкції, реставрації, капітального ремонту в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

- передає в оренду будівлі-пам`ятки, що має на балансі;

- у межах своєї компетенції здійснює контроль та координацію, а також науково-методичне керівництво щодо реставрації і охорони будівель-пам`яток незалежно від форми власності;

- погоджує дозвіл на розміщення зовнішньої реклами в межах охоронних законом пам`яток архітектури місцевого значення;

- виконує інші функції відповідно до законодавства.

Оскільки ОСОБА_1 здійснено реконструкцію нежитлових приміщень, розташованих у житловому будинку «Слово», який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, як пам`ятка історії, без відповідного погодження з органом охорони культурної спадщини, у зв`язку із чим зазначене приміщення не було введено в експлуатацію у встановленому чинним законодавством України порядку та є самовільно збудованим об`єктом, Верховний Суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог про визнання за позивачкою права власності на реконструйоване нежитлове приміщення у суду першої інстанції були відсутні.

Колегія суддів Верховного Суду також погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що участь у цій справі прокурора щодо представництва інтересів держави в особі Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної військової адміністрації є обґрунтованою та відповідає вимогам закону з наступних підстав.

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина третя статті 56 ЦПК України).

Такі випадки передбачені Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (тут і далі - в редакції, чинній на час подання апеляційної скарги до суду) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 257 ЦПК України.

Захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень.

З метою, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставою для звернення прокурора до суду.

Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу відповідно до положення частини четвертої статті 56 ЦПК України.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом (іншою заявою) в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) та від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21).

Звертаючись в цій справі до суду з апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної військової адміністрації, прокурор зазначив, що у даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що визнання за відсутності законних підстав за позивачкою права власності на спірне майно порушує встановлений законом порядок набуття права власності на майно.

Також прокурор вказав, що уповноваженим державою органом здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, зокрема щодо об`єктів культурної спадщини національного значення, на час винесення оскаржуваного рішеннябуло Управління містобудування та архітектури обласної державної адміністрації, правонаступником якого є Департамент містобудування та архітектури Харківської обласної державної (військової) адміністрації, яке не було залучено до участі у справі.

У зв`язку з цим, Шевченківською окружною прокуратурою міста Харкова, відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», 15 травня 2023 року надіслано лист-повідомлення № 55-104-2430вих23 на адресу Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної військової адміністрації з проханням повідомити протягом 7 днів з моменту отримання листа інформації про вжиття заходів реагування щодо порушення ОСОБА_1 вимог законодавства про культурну спадщину містобудування та подання апеляційної скарги на рішення суду у справі № 2-4687/06 (а. с. 39-40, том 1).

У відповідь, Департамент містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації листом від 17 травня 2023 року № 01-04/751-2/721В звернувся до прокурора з проханням захистити інтереси держави шляхом пред`явлення відповідного позову стосовно пам`ятки культурної спадщини згідно вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в частині порушення ОСОБА_1 вимог Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Самостійно Департаментом містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації апеляційну скаргу так і не подано.

З огляду на викладене, висновки апеляційного суду про належне обґрунтування прокурором підстав звернення до суду з апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної військової адміністрації, правонаступником якого є Департамент культури і туризму Харківської обласної військової адміністрації, а також про наявність у нього повноважень на звернення до суду з апеляційною скаргою, є правильними.

При цьому слід ураховувати, що відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті (частина четверта статті 57 ЦПК України).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання у касаційних скаргах на безпідставне поновлення апеляційним судом прокурору строку на апеляційне оскарження не знайшло свого підтвердження, оскільки 16 травня 2023 року керівник Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова звернувся з апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Департаменту містобудування та архітектури Харківської обласної військової адміністрації як особи, яка не приймала участі у справі. При цьому апеляційним судом встановлено, що вказаний орган місцевого самоврядування про рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2006 року вперше дізнався 15 травня 2023 року з вказаного вище листа прокуратури № 55-104-2430вих23, а прокурор з матеріалами справи був ознайомлений лише 19 квітня 2023 року.

Доводи, викладені у поданих касаційних скаргах, про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.

Інші наведені в касаційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Щодо оскарження додаткової постанови апеляційного суду

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у червні 2006 року.

На момент подання позову у цій справі державне мито за звернення з позовами та іншими заявами до суду регулювалось Декретом Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21 січня 1993 року № 7-93.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» від 21 січня 1993 року № 7-93 (в редакції на момент подання позову) ставка державного мита за подання позовної заяви складала 1 відсоток від ціни позову, але не менше 3 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян становив 17 грн.

З набранням 01 листопада 2011 року чинності Законом України «Про судовий збір» стягнення державного мита за звернення до суду з позовами та іншими заявами у відповідних нормативно-правових актах змінено на стягнення судового збору.

Відповідно до підпункту шостого пункту першого частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, на час подання апеляційної скарги) судовий збір за подання апеляційної скарги справляється в розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Отже, сума судового збору за подання позовної заяви (станом на червень 2006 року) становив 51 грн (17 грн х 3), а за подання апеляційної скарги - 76,50 грн (17 грн х 3 х 150%).

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з апеляційною скаргою Харківською обласною прокуратурою було сплачено 76,50 грн судового збору.

Ураховуючи, що апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури задоволено у повному обсязі, а у позові відмовлено, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 76,50 грн підлягають стягненню з ОСОБА_2 , яка є сингулярним правонаступником позивача ОСОБА_1 , на користь Харківської обласної прокуратури.

Доводи касаційної скарги указаних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції

29 травня 2024 року від представника ОСОБА_5 - адвоката Ставрова С. Ю. через систему «Електронний Суд» до Верховного Суду надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

У той же день, 29 травня 2024 року від представника ОСОБА_5 - адвоката Ставрова С. Ю. через систему «Електронний Суд» до Верховного Суду надійшло клопотання про залишення вищевказаної заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції без розгляду.

Відповідно до вимог частини третьої статті 13 ЦПК України учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Ураховуючи наведене, заява представника ОСОБА_5 - адвоката Ставрова С. Ю.про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду підлягає залишенню судом без розгляду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального

і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних постанов апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_6, в інтересах якої діє її представник - адвокат Ставров Сергій Юрійович, про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, залишити без розгляду.

Касаційні скарги ОСОБА_6 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Ставров Сергій Юрійович, та ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Лизогуб Роман Юрійович, залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 13 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов