Справа №367/4467/23 Головуючий в суді І інстанції Одарюк М. П.
Провадження № 22-ц/824/8222/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Рагушіної І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 січня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просив суд: винести рішення про знесення самочинного будівництва, добудови за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачки на його користь 3000,00 грн компенсації понесеної моральної шкоди, усі витрати пов`язані зі знесенням самочинного будівництва та відновленням території та будівлі покласти на відповідачку, встановити в строк виконання рішення 2 місяця.

В обґрунтування позову зазначає, що він є власником квартири АДРЕСА_2 , яка має суттєві пошкодження внаслідок дії окупантів та в якій наразі жити неможливо.

Його сусідом у квартирі № 6 по документах є ОСОБА_3 , яки не проживає за вказаною адресою вже понад 10 років, а в квартирі мешкає його дочка ОСОБА_4 та її співмешканець ОСОБА_5 . ОСОБА_6 почала самовільну добудову до квартири № 6 ще додаткового приміщення, не зважаючи на державні будівельні норми та без погодження з сусідами та архітектурним контролем.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що саме відповідачкою було самочинно здійснено добудову та здійснення цієї добудови призвело до порушення його прав як власника сусідньої квартири.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії свідоцтва про право власності на житло № 8 від 11 березня 1993 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 ( а.с.19).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 вказує, що незаконним будівництвом добудови до квартири відповідачки йому чиняться перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном.

Частиною першою статті 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, провадження № 14-181цс18).

Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через ознаки, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом лише за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, а також Верховним Судом у постановах: від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц (провадження № 61-39346св18), від 20 березня 2019 року у справі № 202/3520/16-ц (провадження № 61-16770св18), від 17 серпня 2022 року у справі № 745/342/19 (провадження № 61-11476св21) та інших.

Перевіривши наявні у матеріалах справи докази в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що саме відповідачка є власником сусідньої квартири та саме нею було здійснено добудову, що призвело до порушення його прав.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи норми законодавства та надані позивачем докази, проаналізувавши встановлені обставини у справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, позаяк жодних належних, достатніх та достовірних доказів, які б доводили викладені у позовній заяві твердження, суду не надано, а твердження позивача ґрунтуються на припущеннях та власному тлумаченні норм законодавства, що свідчить про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, які співпадають з доводами позивача в суді першої інстанції, вказаного не спростовують, тому, відхиляються колегією суддів як такі, що не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: