Справа № 524/131/24
Провадження №2/524/977/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2024 року Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі: головуючого - судді Нестеренка С.Г., за участі секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ТОВ «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року до суду звернулося ТОВ «Свеа Фінанс» (колишня назва - ТОВ «Росвен Інвест Україна», далі - позивач) з із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову вказували, що 28 січня 2022 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено електронний договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 2872014 у розмірі 10 000,00 грн. строком на 360 днів, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 726,35% на рік або 1,99% в день. Кредит надавався у безготівковій формі шляхом перерахування коштів за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 …….3783 або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані клієнтом з метою отримання кредиту.

ТОВ «Лінеура» свої зобов`язання за договором виконало та надало позичальнику грошові кошти.

23 травня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та позивачем ТОВ «Свеа Фінанс» (колишня назва - ТОВ «Росвен Інвест Україна») було укладено Договір факторингу № 01-02-25/23, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступає ТОВ «Росвен Інвест Україна», а останній набуває права грошової вимоги за договором, укладеним з ОСОБА_1 .

Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «Росвен Інвест Україна», ні на рахунки попереднього кредитора ТОВ «Лінеура Україна».

У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за укладеним договором, станом на 23.05.2023 року, утворилася заборгованість у розмірі 46 773,33 грн., яка складається з: 9 800,99 грн. - заборгованість по тілу кредиту та 36 972,34 грн. заборгованість по відсотках, яку позивач просив стягнути з відповідача на їх користь, а також понесені судові витрати.

Ухвалою судді від 22 січня 2024 року відкрито спрощене провадження у справі, залучено сторін, третю особу, призначено судове засідання (а.с. 43).

28 березня 2024 року до суду, через систему «Електронний су» від представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вказує, що позовна заява є незаконною та необґрунтованою, підстави для задоволення позову відсутні, а тому у його задоволенні має бути відмовлено у повному обсязі.

Свою позицію мотивує тим, що факт видачі кредиту відповідачу та суми заборгованості не мають документального підтвердження. Оскільки, позивачем на обґрунтування позовних вимог не надані суду жодні первинні документи (їх засвідчені копії), які могли б підтвердити факт видачі кредиту та наявну суму заборгованості станом на дату подання позову.

У судове засідання представник позивача, відповідач та його представник, представник третьої особи, які були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не прибули.

Представник позивача ТОВ «Росвен Інвест Україна» у позовній заяві просив розглянути справу за відсутності представника позивача, щодо заочного розгляду справи не заперечував, про що надав письмову заяву. Крім того представник позивача повідомив про зміну назви позивача з ТОВ «Росвен Інвест Україна» на ТОВ «Свеа Фінанс».

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не прибули в судове засідання, подали відзив на позов, а представник відповідача просив справу розглянути за відсутності відповідача та його представника.

Керівництво третьої особи ТОВ «Лінеура Україна» не повідомило про причини неявки свого представника.

Ухвалою суду від 23 травня 2024 року було задоволено клопотання представника позивача ТОВ «Росвен Інвест Україна» Литвиненко Н.С., уточнено назву позивача внаслідок її зміни з ТОВ «Росвен Інвест Україна» на ТОВ «Свеа Фінанс». Також постановлено про задоволення клопотання представника позивача ТОВ «Свеа Фінанс» М.Кашпура та представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та проведення розгляду цивільної справи у відсутності представника позивача ТОВ «Свеа Фінанс», відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника третьої особи ТОВ «Лінеура Україна».

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

28 січня 2022 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено електронний договір № 2872014 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.

Відповідно до п. 1.2. Договору на умовах, встановлених Договором, ТОВ зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Сума кредиту 10 000,00 грн. Строк кредиту 360 днів (п. 1.3. договору).

Відповідно до п. 1.4.1. стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного у п. 1.3 цього Договору.

Орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає за стандартною ставкою 45 138,26% річних.

Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає за стандартною ставкою 81 640,00 грн. (п. 1.6. договору).

Згідно п. 2.1 договору кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 ……3783 або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані клієнтом Товариству з метою отримання кредиту.

До укладання договору відповідач ознайомився із Паспортом споживчого кредиту, про що свідчить відповідне позначення про його підписання позичальником електронним підписом з одноразовим ідентифікатором С727 (а.с. 15-16).

У самому договорі № 2872014 від 28.01.2022 року та графіку платежів (Додатку № 1 до вказаного договору) міститься позначення про їх підписання 28.01.2022 року електронним підписом з одноразовим ідентифікатором С727. З боку кредитора договір підписано факсимільним відтворенням підпису директора ОСОБА_3

Підписавши договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту, ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання повернути одержані кредитні кошти, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.

Позивач вказав, що ТОВ «Лінеура Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за договором виконало та надало йому кредит в розмірі 10 000,00 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача. Однак, відповідач не виконав зобов`язання щодо повернення коштів у передбачений договором строк сплати відсотків за користування тощо.

23 травня 2023 року між третьою особою ТОВ «Лінеура Україна» та позивачем ТОВ «Свеа Фінанс» (колишня назва - ТОВ «Росвен Інвест Україна») було укладено Договір факторингу № 1-02-25/23, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «Свеа Фінанс» (колишня назва - ТОВ «Росвен Інвест Україна») право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників (а.с. 25-27).

Згідно розрахунку заборгованості за договором, наданого позивачем, станом на 23 травня 2023 року, заборгованість ОСОБА_1 становить 46 773,33 грн., з яких: 9 800,99 грн. заборгованість по тілу кредиту, 36 972,34 грн. заборгованість по відсотках, які позивач просив стягнути з відповідача.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину.

Згідно статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Механізм укладення електронного договору, який має використовуватися позивачем у взаємовідносинах із позичальниками, зокрема вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України «Про електронну комерцію» та Законом України «Про електронний цифровий підпис».

Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Відповідно до ст. 3 цього ж Закону, електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.

Статтею 6 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що сертифікат ключа містить такі обов`язкові дані: найменування та реквізити центру сертифікації ключів (центрального засвідчувального органу, засвідчувального центру); зазначення, що сертифікат виданий в Україні; унікальний реєстраційний номер сертифіката ключа; основні дані (реквізити) підписувача - власника особистого ключа; дату і час початку та закінчення строку чинності сертифіката; відкритий ключ; найменування криптографічного алгоритму, що використовується власником особистого ключа; інформацію про обмеження використання підпису. Посилений сертифікат ключа, крім обов`язкових даних, які містяться в сертифікаті ключа, повинен мати ознаку посиленого сертифіката ключа. Інші дані можуть вноситися у посилений сертифікат ключа на вимогу його власника.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно із ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

Надання кредиту споживачам здійснюється з дотриманням вимог Закону України «Про споживче кредитування».

Статтею 23 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що надавачі платіжних послуг, визначені в пункті 9 частини першої статті 10 цього Закону, зобов`язані здійснювати ідентифікацію та верифікацію користувачів відповідно до вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Згідно ст. 27 цього ж Закону, усі документи, що підтверджують надання платіжних послуг (виконання платіжних операцій), зберігаються надавачами платіжних послуг та їх комерційними агентами не менше п`яти років з дня припинення ділових відносин з клієнтом або з дня завершення разової фінансової операції без встановлення ділових відносин з клієнтом.

Під час зберігання документів, що містять банківську таємницю або іншу інформацію з обмеженим доступом, надавачі платіжних послуг та їх комерційні агенти забезпечують дотримання вимог, встановлених законодавством для зберігання відповідної інформації.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про платіжні послуги», платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі.

Платіжна операція з використанням електронних грошей вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на електронний гаманець отримувача.

Згідно ст. 50 Закону України «Про платіжні послуги», небанківські надавачі платіжних послуг забезпечують виконання платіжних операцій користувачів через розрахункові рахунки, відкриті в банках або в розрахунковому банку платіжної системи, учасниками якої вони є.

Розрахунки між небанківськими надавачами платіжних послуг для забезпечення виконання платіжних операцій користувачів (крім платіжних операцій у межах одного надавача платіжних послуг) здійснюються шляхом проведення суми платіжної операції між розрахунковими рахунками небанківських надавачів платіжних послуг, що відкриті в банках (розрахунковому банку платіжної системи).

Банки забезпечують виконання платіжних операцій своїх клієнтів, у тому числі операцій небанківських надавачів платіжних послуг, шляхом виконання міжбанківських платіжних операцій або платіжних операцій, що виконуються в межах одного банку.

Згідно ч. 1 ст. 14 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», електронна ідентифікація здійснюється з використанням засобів електронної ідентифікації та процедури автентифікації відповідно до схем електронної ідентифікації.

Відомості про те, що відповідач пройшов ідентифікацію та верифікацію особи (заповнив анкету клієнта із зазначенням ПІБ, даних паспорту, РНОКПП, місця проживання, місця реєстрації, зазначив реквізити картки для отримання кредиту), підтвердив номер мобільного телефону, ознайомився з правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» та Закону України «Про платіжні послуги», матеріали справи не містять. Як і не містять, зокрема, і копії паспорту та РНОКПП позичальника.

До позовної заяви позивачем надано лише регламентований порядок заповнення анкети та укладання кредитного договору на веб-сайті надавача платіжних послуг Лист про детальний опис дій, вчинених сторонами для укладання договору (а.с. 17).

Як вбачається з даного Листа, після завершення реєстрації, клієнт ще раз підтвердив бажані умови отримання кредиту та надіслав Заявку на розгляд Товариству (п. 9).

Однак, будь-який формуляр заяви на отримання кредиту, який би мав бути складеним і підписаним електронним підписом відповідача, електронна ідентифікація (автентифікація) якого здійснена з дотриманням вимог Закону, та який би був підтверджений і сумнівів у суду не викликав, в матеріалах справи також відсутній.

Саме тільки зазначення в договорі персональних даних відповідача не підтверджує проходження ним верифікації та ідентифікації згідно вимог законодавства, які б підтверджували електронну ідентифікацію фізичної особи відповідача.

Також, суд звертає увагу, що посилання позивача на заповнення позичальником - відповідачем форми на сайті товариства і зазначенням власної банківської картки є бездоказовими та нічим не підтвердженими.

Згідно п. 2.1. договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту, товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_2 ……3783 або іншої картки клієнта, реквізити якої надані клієнтом товариству з метою отримання кредиту.

У договорі про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 28.01.2022 року у розділі 10 «Реквізити та підписи сторін» вказаний номер рахунку позичальника № НОМЕР_3 . Однак, реквізити повного карткового рахунку позичальника (на який мало бути здійснено перерахування кредитних коштів) в матеріалах справи не міститься.

Тобто, ні в змісті договору, ні в будь-яких інших документах оформлених при наданні кредитних коштів, всупереч викладених вище вимог Закону, реквізити повного карткового рахунку відповідача не зазначено.

До того ж, суд звертає увагу на те, що номер платіжної картки є частково зашифрованим і всіх позначень 16 значного номеру картки не містить. Банківські реквізити позичальника, згідно матеріалів справи є невизначеними.

При цьому, суд не приймає доводи представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_4 щодо відсутності належних та допустимих доказів отримання коштів відповідачем.

На обґрунтування наявної заборгованості, стороною позивача до матеріалів справи додано розрахунок заборгованості за договором (а.с. 18-24), за яким 17.02.2022 року відповідачем ОСОБА_1 здійснено оплату «тіла кредиту» у розмірі 199,01 грн. та процентів у розмірі 3980,00 грн., що підтверджує наявність волі відповідача на укладення кредитного договору, отримання коштів та його виконання у вигляді сплати коштів за кредитом.

Також, суд звертає увагу, що такі кошти були сплачені відповідачем до укладання договору факторингу 23.05.2023 року, тобто первісному кредитору ТОВ «Лінеура Україна», що також спростовує доводи представника відповідача ОСОБА_2 про неотримання споживчого кредиту ОСОБА_1 .

Стороною відповідача заперечувався наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідача, як такий, що не відповідає вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Суд зазначає, що позивач не є банківською установою, а отже на підтвердження зарахування кредитних коштів по договору, перерахованих відповідачу на його банківський рахунок № НОМЕР_1 …..3783 відкритий в банку, не може надати жодної інформації, оскільки такі відомості згідно ст. 60 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» є банківською таємницею. Однак відповідач, як тримач банківського рахунку, на який було перераховано кредитні кошти, міг власноруч отримати виписки по рахунку для підтвердження та/або спростування факту перерахування кредитних коштів по вищенаведених договорах.

Суд звертає увагу, що чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування.

Заперечуючи у судовому засіданні щодо розрахунку заборгованості, наданого позивачем, ні відповідач ОСОБА_1 , ні його представник ОСОБА_2 власного контррозрахунку не надали, клопотання про призначення судом експертизи не подавали.

Окремо, суд звертає увагу та те, що позивачем ТОВ «Росвен Інгвест Україна» не доведено належним чином право вимоги до відповідача за Договором факторингу.

Судом встановлено, що позивачем до матеріалів справи надано Додаток № 1 до договору факторингу № 01.02-25/23 від 23.05.2023 року (Витяг з Реєстру боржників № 1), з якого вбачається, що за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 2872014 від 28.01.2022 року де боржником є ОСОБА_1 , первісний кредитор ТОВ «Лінеура Україна» відступив новому кредитору ТОВ «Свеа Фінанс» (колишня назва - ТОВ «Росвен Інвест Україна») право вимоги кредитної заборгованості в сумі 46 773,33 грн., яка складається з: 9 800,99 грн. - сума основного боргу за кредитом; 36 972,34 грн. - сума нарахованих процентів (а.с. 30).

Однак, суд звертає увагу, що даний Витяг з реєстру боржників № 1, який є Додатком до договору факторингу № 01.02-25/23 від 23.05.2023 року, складений та підписаний лише директором ТОВ «Росвен Інвест Україна» ОСОБА_5 та не містить підписів сторін цього договору.

Сам же Реєстр боржників № 1 від 23.05.2023 року взагалі не містить даних щодо відповідача ОСОБА_1 (а.с. 28-29).

Тому, зазначений Витяг з реєстру боржників № 1 суд ставить під сумнів і не вважає належним доказом, що підтверджує право вимоги позивача до відповідача за Договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 28.01.2022 року.

Таким чином, ТОВ «Свеа Фінанс» (колишня назва - ТОВ «Росвен Інвест Україна») відповідно до укладеного договору факторингу не підтвердив права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України), в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому кожна сторона в силу статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимогами ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 21 липня 2021 року в справі № 287/363/16, вказано, що при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування з важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22).

Отже, позивачем не доведено позовні вимоги, що є його, а не відповідача, процесуальним обов`язком, у відповідності до ст. 12, 13, 81 ЦПК України.

Такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду у постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 156/268/21.

Позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням ним процесуальних дій.

Оскільки, в ході розгляду справи позивачем не було надано доказів на підтвердження права вимоги до відповідача, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача судових витрат на правову допомогу суд керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи, що у задоволенні позову позивачу відмовлено, судові витрати на підставі положень ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. 525, 526, 536, 549, 553-559, 625,626, 1046-1052, 1054 ЦК України, ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-81, 83, 133, 141, 258, 264, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити ТОВ «Свеа Фінанс» у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач: ТОВ «Свеа Фінанс», , юридична адреса: м. Київ, бульвар Вацлава Гавела, буд. № 6.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа: ТОВ «Лінеура Україна»,, юридична адреса: м. Київ, вул. Дніпровська Набережна, буд. № 25, приміщення № 318.

Повний текст рішення суду виготовлено 23 травня 2024 року.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили у випадку закінчення строку подання апеляційної скарги або якщо рішення залишено в силі за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: