КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/3270/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5443/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Безпалюк Наталії Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року у складі судді Фінагеєвої І.О.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю і примусове виселення сторонніх осіб з квартири,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2021 року ОСОБА_3 звернулись у суд із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю і примусове виселення сторонніх осіб з квартири у якому просила:

- усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належною їй квартирою АДРЕСА_1 , шляхом примусового виселення з квартири незареєстрованого в ній відповідача ОСОБА_2 у зв`язку з закінченням договору позички від 20 січня 2021 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також тим, що квартира стала потрібна позивачці і є її єдиним житлом, а також звільнити житло від речей ОСОБА_2 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальні та моральні збитки, пов`язані з відмовою звільнити належне їй нерухоме майно, а також судові витрати на загальну суму 20 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що між нею та ОСОБА_2 20 січня 2021 року було укладено безоплатний договір позички житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 (далі - договір). За договором вказане приміщення надавалося відповідачу для проживання строком до 19 лютого 2021 року. Разом з Договором сторони склали Акт прийому-передачі житлового приміщення. Позивачка протягом 2019-2021 років оплачувала комунальні послуги, пов`язані з вивозом твердих побутових відходів та обслуговуванням квартири експлуатуючою організацією КП «Святопетрівське» на суму 10 880 грн 92 коп.

Відповідач не був зареєстрований у спірній квартирі. 31 січня 2021 року позивачка надіслала засобами поштового зв`язку відповідачу лист про те, що у зв`язку з закінченням строку дії договору позички і з виникненням потреби у позивачки користуватися спірною квартирою. Позивачка просила відповідача звільнити квартиру до 19 лютого 2021 року. Вказані листи були отримані відповідачем. Крім того, позивачці стало відомо про використання відповідачем спірної квартири не за призначенням, що викликає у неї побоювання можливих негативних наслідків для належного їй на праві власності нерухомого майна.

Позивачка вказує на те, що 03 лютого 2021 року відповідач надіслав позивачці лист, за змістом якого зобов`язувався звільнити належну позивачці квартиру та не перешкоджати позивачці у користуванні нею спірним нерухомим майном. 20 лютого 2021 року позивачка прибула за місцем знаходження спірної квартири та виявила, що відповідач звільнив замки у вхідних дверях квартири, не пустив позивача додому та не віддав ключі від квартири. Таким чином, станом на час подання позовної заяви відповідач незаконно проживає у належній позивачці квартирі, безкоштовно користується послугами з обслуговування будинку, електроенергією, газо- та водопостачанням, послугами домофона за рахунок позивачки та перешкоджає останній у доступі до належного їй нерухомого майна.

Ухвалою від 25 жовтня 2021 року Києво-Святошинського районного суду Київської області замінено позивача з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 , а також залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_3 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Безпалюк Н.В. в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не була врахована обставина того, що право попередник позивача ОСОБА_3 , а не відповідач протягом 219-2021 років, а саме: з моменту укладення договору дарування та до дня звернення до суду з позовом, оплачувала комунальні послуги, пов`язані з користуванням квартири на підтвердження чого в матеріалах справи містяться відповідні копії квитанцій.

Вказано, що відповідач не тільки перешкоджає позивачу користуватися належним йому майном, але й завдає матеріальної шкоди власнику квартири, користуючись послугами з обслуговування квартири та не оплачуючи їх.

Зазначено, що районний суд під час формування своїх висновків звернув увагу лише на розписку ОСОБА_3 , в той час як в матеріалах справи також міститься розписка ОСОБА_2 . Відповідно до розписки від 11 лютого 2021 оку ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 стабілізатор напруги Luxeon SVR - 2000VA за 400 грн та зобов`язався залишити його при виїзді з квартири за адресою: АДРЕСА_2 , тобто відповідач свідомо прийняв рішення звільнити спірну квартиру і не вважав її своїм житлом.

Посилається на те, що згідно п. 11 договору позички житлового приміщення від 20 січня 2021 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ОСОБА_2 зобов`язаний повернути квартиру в такому самому стані, в якому вона була на момент її передання 20 січня 2021 року, а також зобов`язаний повернути ключі від квартири та підписати акт приймання-передачі квартири. Згідно п. 17 цього ж договору, якщо ОСОБА_2 не повертає квартиру, що передана в позичку, ОСОБА_3 має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.

Крім того, відповідач є працездатною особою, яка може працювати, утримувати себе та забезпечувати житлом шляхом укладання договорів оренди житла на оплатній основі, придбавати нове житло у розстрочку або кредит, тобто задоволення вимог позивача ніяким чином не порушує його право на житло.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Безпалюк Н.В., що діє в інтересах скаржника ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 , яка просила апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_2 та його представника адвоката Литвинчука О.І., які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає рішення районного суду таким, що не підлягає скасуванню з наступних підстав.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Зі справи убачається, що 27 травня 2010 року ОСОБА_2 склав розписку про те, що бере в борг у ОСОБА_3 грошові кошти на суму 2 000 дол США, які зобов`язується повернути до 20 грудня 2020 року (а.с. 98 т.1).

21 листопада 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 володів частиною вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом КМНО Цірієвою О. С. 02 жовтня 2018 року та зареєстрованого в реєстрі за номером 1186. ОСОБА_3 володіла частиною вказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О. С. 02 жовтня 2018 року та зареєстрованого в реєстрі за номером 1126 (а.с. 94 т.1).

20 грудня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Василенко О.А. та зареєстрованого в реєстрі за номером 8062 (а.с. 95 т.1).

Право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_3 20 грудня 2019 року відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 грудня 2019 року (а.с. 18 т.1).

20 грудня 2019 року ОСОБА_3 написала розписку, за змістом якої зобов`язувалася після отримання від ОСОБА_2 боргу у розмірі 2 000 дол США до 20 грудня 2020 року оформити договір дарування квартири АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 Зобов`язувалася також не продавати, не здавати в оренду та не дарувати вказану квартиру до 20 грудня 2020 року. Вказана розписка підписана ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . B цій же розписці ОСОБА_2 зазначив про зобов`язання оплатити комунальні послуги за вказаною адресою спірної квартири (а.с. 97 т.1).

20 грудня 2019 року ОСОБА_3 уклала з КП «Святопетрівське» договір з індивідуальним споживачем про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення (без обслуговування внутрішньобудинкових систем) (а.с. 21-22 т.1).

01 січня 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позички житлового приміщення № НОМЕР_1 , розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, виданого 20 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О.С. та зареєстрованого в реєстрі за номером 2556. Строк дії договору до 19 грудня 2020 року (а.с. 13-14 т.1).

01 січня 2020 року сторони підписали акт прийому-передачі житлового приміщення за договором позички, за змістом якого наймодавець ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 у безоплатне користування житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с. 15 т.1).

01 січня 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позички квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, виданого 20 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірієвою О. С. та зареєстрованого в реєстрі за номером 2556. Строк дії договору до 19 січня 2021 року (а.с. 10-11 т.1). |

01 січня 2021 року сторони підписали акт прийому-передачі вищевказаної квартири за договором позички (а.с. 12 т.1).

20 січня 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вкотре уклали договір позички вищевказаного житлового приміщення. Строк договору позички сторонами погоджений до 19 лютого 2021 року (а.с. 7-8 т.1).

20 січня 2021 року сторони підписали акт прийому-передачі вказаного житлового приміщення ОСОБА_2 (а.с. 9 т.1).

31 січня 2021 року ОСОБА_3 направила ОСОБА_2 вимогу про розірвання договору позички у зв`язку з виникненням потреби у позивача у користуванні спірною квартирою. Вимога отримана відповідачем 08 лютого 2021 року (а.с. 26-29 т.1).

03 лютого 2021 року ОСОБА_2 склав розписку на ім`я ОСОБА_3 , за змістом якої зобов`язувався 19 лютого 2021 року добровільно звільнити належне позивачці житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1 , а також віддати ключі та підписати акт передачі квартири згідно з договором позички від 20 січня 2021 року, сплатити всі комунальні платежі, нараховані за період з 20 січня 2021 року до 19 лютого 2021 року (а.с. 30 т.1).

Також, встановлено, що у березні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати недійсним договір дарування ОСОБА_2 ОСОБА_3 квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений ОСОБА_5 , приватним нотаріусом КМНО, 20 грудня 2019 року за реєстровим номером 2556 (справа № 369/4153/21). Рішенням від 01 червня 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд визнав той факт, що законне право на зайняття спірного житлового приміщення ОСОБА_2 було припинене після укладення договору дарування, водночас фактичні обставини свідчать про те, що особа мала легітимні сподівання на набуття у власність спірної квартири за умови настання погоджених з ОСОБА_3 обставин, а тому на переконання суду виселення ОСОБА_2 зі спірної квартири не буде пропорційне принципам, закріпленим у статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Крім того, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 довгий час до укладення договору дарування, проживав у спірній квартирі, а отже між ним та житлом утворилися достатні та тривалі зв`язки. Наявність іншого житла у останнього в контексті принципу змагальності цивільного судочинства іншими учасниками справи не доведена. Аналіз доказів в матеріалах справи дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_2 , укладаючи договір дарування спірної квартири, не мав наміру остаточно відчужувати спірну квартиру, яка є його єдиним житлом, на користь іншої особи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, ОСОБА_6 вважає, що її право порушується відповідачем ОСОБА_2 , оскільки останній без достатніх на те правових підстав проживає у належній їй на праві власності квартирі та перешкоджає позивачці у доступі до квартири та розпорядженні нею.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Зі справи убачається, що ОСОБА_2 набув у власність спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А. 21 листопада 2018 року та зареєстровано за номером 8062, про що зазначено у пункті 2 Договору дарування квартири від 20 грудня 2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Сторонами не заперечується, що відповідач з 21 листопада 2018 року і до укладення договору дарування спірної квартири, тобто до 20 грудня 2019 року проживав у ній.

При цьому колегія суддів вважає обґрунтованими висновки районного суду щодо відсутності у відповідача іншого житла.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, згідно правого висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.01.2020 в справі № 754/613/18-ц, тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції", будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання пропорційним законній меті.

Як зазначено у рішеннях від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" та від 16 лютого 2017 року у справі "Кривенький проти України", у своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Тобто виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного житла та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Оцінюючи встановлені обставини справи, апеляційний суд доходить висновку, що виселення ОСОБА_2 із спірної квартири буде надмірним тягарем, який є непропорційним легітимній меті такого втручання, а відтак у випадку застосування такого заходу не буде досягнуто справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства, які полягають у забезпеченні особи житлом, та умовами захисту основних прав людини.

Твердження позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідач цілком може бути виселений із належного їй будинку, оскільки є працевлаштований та може орендувати собі інше майно, апеляційним судом не можуть братися до уваги.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності і взаємозв`язку із нормами права, якими ті врегульовані, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач користується спірним житлом на законних підставах, а тому відсутні передбачені законом підстави для його виселення із спірної квартири, в якій той проживає тривалий час, а також не має іншого житла.

Крім того, районним судом обґрунтовано враховано, що відповідач був зобов`язаний повернути сестрі ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 2000 дол. США в строк до 20 грудня 2020 року та вказав, що за домовленістю з позивачкою він мав в якості гарантування виконання ним зобов`язань за договором позики подарувати останній квартиру АДРЕСА_1 . Після повернення коштів ОСОБА_3 зобов`язувалася відчужити вказану квартиру на користь відповідача шляхом укладання договору дарування, на підтвердження чого відповідач надає копію розписки відповідного змісту, підписаної ним та позивачкою.

ОСОБА_3 не спростовано недостовірності зазначеної у розписці інформації щодо укладання договору дарування квартири на користь відповідача або інших доказів відсутності у неї зазначеного у розписці наміру.

Тобто починаючи з 21 листопада 2018 року і, зокрема, до 20 грудня 2019 року - дня укладення договору дарування спірної квартири, відповідач проживав у ній та вважав її своєю домівкою.

Отже інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивачки з висновками суду щодо їх оцінки.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки фактично дублюють обґрунтування позовної заяви, зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер право відносин які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Безпалюк Наталії Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 травня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: