Справа №613/178/19 Провадження № 2/613/27/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2024 року Богодухівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Уварової Ю.В.,

за участі секретаря Макушинської О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Богодухові в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 613/178/19, пров. № 2/613/27/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представник відповідачів адвокат Тимошенко Л.В., про поділ спільного майна подружжя, визнання дійсною нотаріально не посвідченої згоди на міну автомобіля на квартиру, визнання удаваними правочинами біржового договору купівлі-продажу автомобіля та договору дарування квартири та визнання їх фактичним договором міни, визнання права спільної сумісної власності на квартиру та визначення часток,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, в якому просить:

-визнати дійсною нотаріально не посвідчену згоду ОСОБА_6 від 23.02.2009 на укладення ОСОБА_2 договору міни автомобіля ГАЗ 3302-414 на зобов`язання придбати квартиру;

-визнати удаваними правочинами біржовий договір купівлі-продажу автомобіля ГАЗ 3302-414 від 16.06.2009, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та договір дарування ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 від 20.08.2011, визнавши їх фактичним договором міни;

-визнати право спільної сумісної власності ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 та визначити частки у спільній власності 33/46 за ОСОБА_6 та 13/46 за ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що між нею та відповідачем ОСОБА_2 з серпня 2006 склалися подружні відносини та вони спільно проживали в будинку її батьків по АДРЕСА_3 , вели спільне господарство, відповідач не працював, не мав доходів.

10 листопада 2007 року між ними було зареєстровано шлюб та на весіллі родичами подаровано певну суму коштів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в шлюбі народилася донька ОСОБА_8 , після народження якої позивач отримала одноразову допомогу при народженні дитини в сумі 4 800 грн. та першу щомісячну одноразову допомогу при народженні першої дитини в сумі 620 грн. Позивач бажала мати власне житло, тому було оглянуто декілька варіантів, проте відповідач наполягав на придбанні бортового малотоннажного автомобіля з метою його використання для підприємницької діяльності з надання вантажно-транспортних послуг, щоб отримувати дохід у сім`ю та накопичити кошти для купівлі житла.

11 березня 2008 року було придбано в ІП «АІС-Харків» автомобіль ГАЗ 3302-414Е2, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , за ціною 70 170 грн., даний автомобіль було зареєстровано на ім`я відповідача. Проте ОСОБА_2 не працевлаштовувався, підприємницьку діяльність не розпочав, автомобіль використовувався виключно для потреб сім`ї.

У листопаді 2008 року сім`я винайняла окреме житло, їх дохід складався з щомісячної одноразової допомоги при народженні першої дитини - 620 грн. та допомоги по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку - 130 грн., сім`я у складі 3-х осіб проживала за рахунок продуктів від власного підсобного господарства та городництва. Скрутне матеріальне становище призвело до непорозумінь, сварок, бійок, втрати почуття любові та поваги один до одного, що й спричинило розлад в сім`ї. Зважаючи на дані обставини батьки відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , в день першої річниці з дня народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запропонували невістці та сину обміняти без доплат їх автомобіль на двокімнатну квартиру, яку вони обіцяли придбати для подружжя. Пропозиція була співмірною, тому позивач надала письмову згоду на укладення договору міни автомобіля на двокімнатну квартиру без доплат, ця згода була сфотографована на мобільний телефон.

Згодом між подружжям частіше виникали сварки та непорозуміння у в`язку з чим рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 15 жовтня 2009 року шлюб між сторонами було розірвано, хоча фактично подружжя перестало проживати спільно з 08 травня 2009 року.

При цьому відповідач залишався в гарних стосунках з батьком позивача ОСОБА_11 , допомагав йому перевозити городину в період з 2008 по 2012 рік, у 2012 році з магазину перевіз вхідні металеві двері, він весь час відкрито користувався автомобілем, приїздив на ньому до доньки, катав її на автомобілі, возив до своїх батьків, що не давало позивачу підстав вважати, що автомобіль вибув із їх спільної сумісної власності, крім того ОСОБА_2 говорив, що збирає кошти, щоб виплатити їй кошти за її частину автомобіля.

При розгляді справи в суді 21 січня 2013 року позивачу стало відомо, що їх спільний з відповідачем автомобіль, 16 червня 2009 року відповідач передав безоплатно своєму батьку ОСОБА_3 , хоча позивач ніколи не надавала на це згоди, вона погоджувалась лише на обмін.

Також при розгляді в суді 11 лютого 2016 року справи про збільшення розміру аліментів позивачу стало відомо, що 20 серпня 2011 року ОСОБА_2 його матір`ю ОСОБА_4 було подаровано двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , тобто ОСОБА_3 та ОСОБА_9 виконали зобов`язання та придбали без доплат квартиру в обмін на автомобіль, який був об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача.

Згоду на міну автомобіля на квартиру позивач писала власноручно, в присутності свого батька, без тиску з будь-якої сторонни. Нотаріальному посвідченню цієї згоди перешкоджало те, що при прийнятті пропозиції на укладення договору міни, близько 18-00 години вже не працювали нотаріуси. В подальшому договори купівлі-продажу автомобіля 16 червня 2009 року та договір дарування квартири 20 серпня 2011 року укладались таємно від неї, без її присутності. Отже відповідачами було приховано майно, яке підлягає поділу.

За наведених обставин позивач стверджує, що квартира АДРЕСА_1 є їх з відповідачем ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, тому підлягає розподілу.

Також позивачка зазначає, що самостійно займається вихованням дитини, яка є хронічно хворою, страждає на епілепсію, відповідач з дитиною не спілкується, сплачує лише аліменти. Через свою хворобу донька не може проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї, у неї повинна бути окрема кімната.

Згідно з п. 1.1 Договору дарування, загальна житлова площа квартири складає 29,4 кв.м., отже по 13/46 частині слід виділити позивачу та відповідачу, а 20/46 частин для проживання доньки в окремій кімнаті. Автомобіль ГАЗ 3302-414Е2 частково було придбано за кошти, надані державою для утримання доньки після її народження, а тому фактично донька також є співвласницею спільного сумісного майна своїх батьків.

Відповідач не бажає добровільно вирішити питання, що змушує позивача звернутись до суду.

Враховуючи, що про відчуження автомобіля та набуття квартири позивач дізналась лише при розгляді в суді інших цивільних справ між цими сторонами ( в 2013 та в 2016 роках), просила поновити їй строк позовної давності.

Позивач в судове засідання не з`явилась, подала письмову заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, посилаючись на неможливість особистої участі у справі через необхідність догляду за малолітньою дитиною.

В тій же заяві зазначає, що надана нею до матеріалів справи фотокопія її згоди на міну автомобіля на квартиру зафіксована на мобільний телефон її батька ( ОСОБА_11 ), цей електронний доказ створено 23.02.2009, о 21-12 і до даного часу зберігається в цьому телефоні (Нокіа 2600). Через те, що модель телефону вже застаріла, роздрукування документу із зазначенням дати створення фотографії неможливо. Однак цей доказ є дуже важливим, оскільки підтверджує факт укладення 23.03.2009 усного договору міни автомобіля на квартиру.

Також зазначає, що відповідно до ч.1 ст.644 ЦК України, пропозицію укласти договір міни автомобіля на квартиру відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зробили 23.02.2009 усно та без вказівки строку для відповіді і позивачка, як співвласник автомобіля негайно заявила про прийняття цієї пропозиції шляхом надання своєї письмової згоди, тому вважає, що договір міни є укладеним.

Час створення фотографії, на якій зафіксовано зазначену письмову згоду, доводить, що на той момент був неробочий час, що і заважало посвідчити згоду нотаріально. Водночас, якби вона відклала написання згоди задля її нотаріального посвідчення, то не було б дотримано основної умови, передбаченої статтею 644 ЦК України щодо негайної заяви про прийняття пропозиції.

Щодо біржового договору купівлі-продажу автомобіля ГАЗ 3302-414 від 16.06.2009, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то він є удаваним, оскільки під виглядом купівлі-продажу відбулось безоплатне переоформлення права власності на автомобіль з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 . Уклавши цей договір, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично вчинили першу частину договору міни таємно від позивачки. А в подальшому 26.06.2011 на виконання своїх зобов`язань від 23.02.2009 (щодо міни) батьки ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 придбали у ОСОБА_12 квартиру, а 20.08.2011, тобто менше ніж через два місяці передали цю квартиру у власність ОСОБА_2 , оформивши це не як договір міни, а як договір дарування, який також є удаваним.

Внаслідок цих дій відповідачів позивачка втратила свою частку у праві спільної сумісної власності.

Також подала письмові пояснення, в яких зазначила, що визнає обставини, повідомлені в судовому засіданні її батьком ОСОБА_11 , якого було допитано як свідка. Просила врахувати, що відповідачі ретельно приховували від неї факт відчуження автомобіля, а також врахувати той факт, що ця угода вчинена безоплатно та не була посвідчена нотаріально. Крім того просила надати оцінку тому, що відповідачі фактично переховували майно (квартиру) від поділу.

За наведених обставин просила задовольнити її позов повністю, врахувавши також інтереси неповнолітньої дитини.

Представником відповідачів адвокатом Тимошенко Л.В. подано письмові пояснення, в яких зазначено, що автомобіль, про який йде мова, не є спільною сумісною власністю подружжя, його власником є ОСОБА_3 .

Стосовно поділу майна в судовому порядку неодноразово розглядалися справи між сторонами та рішення про відмову в позові набрали законної сили.

Позивач жодного разу не з`являлась до суду та не надавала жодних пояснень, а все викладене в позовній заяві є лише її припущенням, в той час як доказування ґрунтуватися на припущеннях не може.

Що стосується згоди на укладання договору міни автомобіля, то за час шлюбу такої домовленості не було, жодних пропозицій чи намірів укладати договір міни за період шлюбу не було.

Стосовно написання та фотографування разом з батьком згоди на укладення договору міни - це також не відповідає дійсності. Так, 23.02.2009 року позивачка нібито домовлялась про укладення договорів, писала згоду, фотографувала її, а вже 08.05.2009 в зв`язку з нестерпним життям з відповідачем позивачка пипинила шлюбні стосунки з чоловіком та ведення з ним спільного господарства.

Щодо посилання Верховного суду на справу № 613/76/16-ц, яку було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, звернула увагу, що позовну заяву у справі № 613/76/16-ц було залишено без розгляду, ухвала набрала законної сили.

Що стосується нерухомості, де мешкає відповідач зі своєю родиною та малолітнім сином, то жодного відношення до цієї квартири позивач не має, шлюб було припинено ще в 2009 році, квартира була придбана батьками ОСОБА_2 в 2011 році, що не забороняється законодавством. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не повинні були узгоджувати дане питання з колишньою дружиною сина та сватом, а також мали право подарувати квартиру сину і договір дарування цієї квартири жодним чином не впливає на права та обов`язки позивача.

Посилалась на постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 по справі № 911/3681/17, де зазначено, що аналіз стану поінформованості особи про порушення свого права або про особу, яка його порушила, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Наявність встановлених законом строків позовної давності забезпечує юридичну визначеність у розгляді спірних правовідносин сторін та прийнятті законних судових рішень.

Позовна заява підписана 07.02.2019 року. Події, на які посилається позивач, відбувались в період з 2009-2011 роках, жодних поважних причин пропуску позовної давності позивачем вказано не було.

Отже представник відповідачів вважає, що є підстави для застосування строків позовної давності і відмови з цієї підстави у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідачів адвокат Тимошенко Л.В. зазначила, що між позивачкою та відповідачем ОСОБА_13 склались неприязні стосунки. Протягом тривалого часу, починаючи з 2008 року позивачка звертається з різними позовами, у їх задоволенні було відмовлено.

Щодо безгрошовості правочину з відчуження автомобіля ОСОБА_3 , то саме ОСОБА_3 давав сину кошти на придбання цієї автівки, це було всім відомо і ніхто не заперечував проти реєстрації автомобіля за ОСОБА_3 .

Щодо доцільності залучення до участі у цій справі служби у справах дітей, про що вона зазначала в заяві від 02.12.2022, то просила суд не розцінювати це як клопотання та не розглядати таке питання.

Також звернула увагу, що під час розгляду справи №2004/1939/12 про поділ майна подружжя, про згоду позивачки на відчуження автомобіля саме з метою його обміну на квартиру, мова не йшла, про її наявність ніхто не повідомляв, що підтверджується прослуханим звукозаписом судового засідання.

Щодо явки в судове засідання відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зазначила, що вони є особами похилого віку, хворіють та не мають можливості з`явитись.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що жодних домовленостей про обмін автомобіля не було. Дійсно, авто було продано під час шлюбу з позивачкою, з її згоди, все було офіційно оформлено в МРЕО, а після продажу автомобіля вони ще приблизно півроку жили разом орендували будинок по АДРЕСА_5 , планів переїжджати в квартиру не мали.

Квартиру АДРЕСА_2 батьки купили за їх спільні кошти, у них були заощадження. Однак в квартирі вони не проживали і вирішили подарувати її сину відповідачу ОСОБА_2 , це сталось через два роки після розірвання шлюбу з позивачкою. Наразі в квартирі проживає відповідач, його дружина та неповнолітній син.

В задоволенні позову просив відмовити.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явились, про дату і час судових засідань відповідачі повідомлялись, відзив на позов не подавали, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову заперечували.

В подальшому через представника надали письмові пояснення, в яких зазначено, що 10 листопада 2007 року між їх сином та позивачкою було зареєстровано шлюб та у них народилася дочка.

Позивач зазначає, що після ОСОБА_14 дочки вона нібито отримала одноразову допомогу при народженні дитини в сумі 4 800,00 грн. та щомісячну одноразову допомогу при народженні першої дитини в сумі 620,00 грн., які в подальшому, разом із грошовими коштами, подарованими на весілля, позивачка передала для купівлі вантажного автомобіля. Однак, жодних коштів, а тим більше коштів, виплачених на дитину, ніхто в неї не брав.

10 березня 2008 року ОСОБА_2 придбав у ІП «АІС-Харків» автомобіль ГАЗ 3302-414Е2, 2008 року випуску, вартістю 70 170,00 грн. та зареєстрував його на своє ім`я. Автомобіль був придбаний не за кошти позивача та відповідача ОСОБА_2 , а виключно за кошти ОСОБА_3 , що неодноразово доводилось в судах.

Враховуючи, що подружнє життя між ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не склалося з перших днів, жодних намірів придбати квартиру для їх спільного проживання чи здійснювати обмін не було.

Жодних пропозицій щодо обміну не висловлювалось, обіцянок придбати нерухомість для подружжя з боку відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не було.

Також позивачем неодноразово в різних судових процесах змінювалась позиція щодо того, чи давала вона згоду на переоформлення авто чи не давала. Так, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_2 , позивачка знала, що правочин щодо реєстрації на чоловіка автомобіля був тимчасовим, оскільки автомобіль був придбаний за кошти батька чоловіка і позивач надавала згоду на переоформлення автомобіля на ОСОБА_3 .

Що стосується того, що позивач вважає, що своїми діями ОСОБА_17 та його батьки виконали зобов`язання та придбали без доплат квартиру в обмін на автомобіль, який був об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, слід зазначити, що батьки подарували сину та його родині квартиру через тривалий час, маючи негативний досвід попереднього невдалого його шлюбу. Жодних намірів щось купувати колишній невістці у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не було. Крім того, звернули увагу на те, що шлюб існував зовсім незначний період часу, позивач жодного дня не працювала і тому спільного майна та спільних коштів набуто не було.

Квартира АДРЕСА_1 була придбана виключно за власні заощадження ОСОБА_3 та ОСОБА_18 , при цьому права позивача ОСОБА_7 порушено не було.

Позивач вказує, що згоду на міну автомобіля на квартиру писала власноручно в присутності свого батька без тиску з будь-якої сторони, однак інших сторін при цьому не було і відповідачам про це стало відомо лише з позовної заяви.

Також необґрунтованим є твердження позивача, що квартира є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю, тому підлягає поділу. В квартирі мешкає відповідач ОСОБА_2 зі своєю дружиною та сином, квартира є його особистою власністю. Незрозумілим є також наведений в позові розрахунок квадратних метрів, згідно з яким по 13/46 частин слід виділити позивачу та відповідачу, а також 20/46 частин для проживання дочки в окремій кімнаті.

Звернули увагу на те, що позивач неодноразово зверталася до судів з позовними вимогами про поділ спільного майна подружжя (рішення наявні в матеріалах справи), жодного позову задоволено не було і відсутнє будь-яке рішення чи докази, які б підтверджували наявність спільного майна подружжя. Враховуючи те, що автомобіль був придбаний за кошти ОСОБА_19 , то в період шлюбу зі згоди позивачки він був перереєстрований на ОСОБА_20 , без порушень чинного законодавства. Автомобіль до теперішнього часу знаходиться у власності відповідача ОСОБА_19 , не проданий, не подарований, не обміняний на будь-що.

Що стосується договору міни між позивачем та відповідачами, то він не укладався ані в усній, ані в письмовій формі. Законодавством чітко визначено, що договір міни укладається обов`язково в письмовій формі, коли він потребує нотаріального посвідчення (статті 209, 657 ЦК України) та державної реєстрації (стаття 210 ЦК України).

Крім того, зазначають, що Верховним судом було вказано, що при вирішенні позовної вимоги про визнання удаваними правочинами біржового договору купівлі-продажу автомобіля та договору дарування квартири фактичним договором міни суди повинні встановити належний склад учасників справи. Так, позивачем було залучено в якості відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_18 , але всупереч вимогам законодавства не було змінено позовних вимог, отже вважають, що будь-які вимоги до ОСОБА_19 та ОСОБА_21 - відсутні.

Що стосується обставин набуття батьками відповідача ОСОБА_22 квартири, то слід зазначити, що вона була придбана виключно за особисті заощадження.

В подальшому батьки відповідача, попередньо ознайомившись з вимогами чинного законодавства щодо укладення договорів, недійсності угоди, діючи добровільно, без будь-якого до того примушення як фізичного, так і морального, розуміючи значення та умови договору дарування, його правові наслідки, підтверджуючи дійсність намірів при його укладенні та те, що він не носить характеру фіктивного чи удаваного, подарували належне їм на праві приватної власності нерухоме майно (квартиру) сину і це виключно право їх родини розпоряджатися своїми коштами та майном на власний розсуд.

Ухвалою суду від 28.12.2021 цивільну справу прийнято до провадження судді ОСОБА_23 та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 20.10.2022 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Тимошенко Л.В. про залишення позову без розгляду.

Ухвалою суду від 15.12.2022 задоволено клопотання позивача про залучення співвідповідачів, залучено до участі у цивільній справі співвідповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Задоволено клопотання позивача про виклик свідків. У задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено.

Ухвалою від 04.07.2023 задоволено клопотання позивача про витребування доказів - належним чином завіреної копії біржового договору №80133 від 16.06.2009 щодо відчуження автомобіля ГАЗ 3302-414, НОМЕР_1 , а також письмової згоди ОСОБА_7 на вчинення цього правочину.

Інші процесуальні дії у справі не проводились.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали, встановив наступне.

З 10 листопада 2007 року до 15 жовтня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі та мають спільну доньку ОСОБА_8 , 2008 року народження. Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 15 жовтня 2009 року шлюб між сторонами розірвано (Т.1, а.с.22).

Згідно з копією квитанції від 11 березня 2008 року № 532 ОСОБА_2 придбав в ІП «АІС-Харків» автомобіль ГАЗ 3302-414Е2, 2008 року випуску (Т.1, а.с.14).

Отже автомобіль придбано відповідачем ОСОБА_2 в період шлюбу з позивачем ОСОБА_7 .

У матеріалах справи наявна фотокопія письмової згоди ОСОБА_7 , наданої ОСОБА_2 , на укладення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору міни автомобіля на двокімнатну квартиру без доплат у будь-якому районі м. Богодухова (Т.1, а.с.17).

З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого 17 червня 2009 року Відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи № 6 Державної автомобільної інспекції міста Богодухів Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області вбачається, що автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , було зареєстровано 17 червня 2009 року за ОСОБА_3 та в особливих відмітках зазначено, що право керування має ОСОБА_2 (Т.1, а.с.26).

Відповідно до копії довідки ВРЕР ГУМВС України в Харківській області по обслуговуванню Богодухівського та Краснокутського районів від 12 лютого 2013 року за обліковими даними автомобіль ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі № НОМЕР_3 , кузов № НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 від 17 червня 2009 року НОМЕР_6 зареєстровано за ОСОБА_3 згідно з біржовим договором від 16 червня 2009 року № 80133, складеним ТБ «Слобожанщина» (Т.1, а.с.29).

Згідно з договором дарування від 20 серпня 2011 року, посвідченим державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори Куксою Н. П., зареєстрованим в реєстрі за № 1-2580, ОСОБА_4 передала безоплатно ОСОБА_2 у власність майно: квартиру АДРЕСА_1 .Дана квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Богодухівською державною нотаріальною конторою 26 червня 2011 року. Цей дар сторони оцінили в сумі 2 000.00 грн. Загальна вартість квартири згідно з відомостями, що містяться у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно № 30780578, становить 54 879,00 грн. Дана квартира перебувала у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_3 , та останній надав згоду на дарування квартири (Т.1, а. с. 41).

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 10 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 листопада 2014 року у справі № 2004/1939/12, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - автомобіля ГАЗ 3302-414, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у зв`язку з тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів вартості вказаного автомобіля (Т.1, а. с. 31-33).

21.05.2020 ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_24 , після реєстрації шлюбу взяла прізвище чоловіка ОСОБА_25 (Т.2, а.с.186).

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Як зазначено в ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 4 ст.12 ЦК України, особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом

Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму ( ст.655 ЦК України ).

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст.717 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч.3,5 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Верховний Суд при розгляді справи № 387/554/18 зазначив, що правочин є поєднанням волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

В постанові від 05 січня 2023 року у справі № 711/7715/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Судом встановлено, що автомобіль ГАЗ 3302-414 придбано в період шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. В такому випадку тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.

Стороною відповідачів зазначено, що автомобіль фактично був придбаний за кошти батька ОСОБА_2 ОСОБА_3 , водночас жодних доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, не надано. Отже виходячи з приписів ст.60 СК України, ст.ст.355, 368 ЦК України, суд відхиляє доводи сторони відповідачів про те, що даний автомобіль не був об`єктом спільної власності подружжя.

Водночас, надаючи оцінку доводом позивача, зазначеним в обґрунтування позовних вимог, суд зазначає про таке.

Сторонами по справі не було надано в якості доказу примірник біржового договору купівлі-продажу автомобіля ГАЗ 3302-414 від 16.06.2009 та повідомлено про його відсутність.

З метою встановлення фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та перевірки доводів позивачки про надання нею згоди на відчуження спірного автомобіля виключно з метою обміну, та доводів відповідача ОСОБА_2 про наявність згоди позивачки саме на відчуження автомобіля, судом за клопотанням позивачки до Товарної біржі «Слобожанщина» було направлено ухвалу про витребування доказів примірнику біржового договору купівлі-продажу автомобіля разом з відповідною згодою.

Однак з отриманої відповіді вбачається, що надання біржового договору купівлі-продажу автомобіля ГАЗ 3302-414, НОМЕР_1 з письмовою згодою ОСОБА_7 не є можливим, оскільки сплинув термін його зберігання.

Також за клопотанням позивачки в якості свідка було допитано її батька ОСОБА_11 , який надав показання про те, що позивачка є його дочкою, а відповідач ОСОБА_2 колишнім зятем.

Позивачка та відповідач ОСОБА_2 ще до купівлі автомобіля в січні-лютому 2008 року їздили до ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , які продавали житло, з метою перегляду різних варіантів, оскільки планували придбання власного житла для своєї родини, хотіли проживати окремо.

23.02.2009 всі зібрались вдома у відповідачів з нагоди святкування дня народження онуки ОСОБА_10 .

Оскільки придбаний подружжям автомобіль ГАЗ-3302-414 стояв без діла, сват запропонував поміняти цей автомобіль на двокімнатну квартиру. Оскільки на той момент за законом вважалось, що якщо сторона надала усну згоду на укладення договору, договір вважається укладеним, ОСОБА_11 порадив донці погоджуватись на пропозицію. То ж вона прямо там і написала згоду, оригінал якої віддала ОСОБА_2 , а її роздрукована фотокопія наявна в матеріалах справи. Також наголосив, що під час святкування алкогольні напої ніхто не вживав.

Також під час допиту ОСОБА_11 надав суду на огляд мобільний телефон з фотозображенням письмової згоди позивачки на міну автомобіля, роздруківка якого наявна в матеріалах справи.

Водночас, суд критично ставиться до показань ОСОБА_11 про обставини складення цієї згоди, оскільки свідок є батьком позивачки, тобто її близькою особою, крім того саме він представляв інтереси доньки в суді під час розгляду справи №2004/1939/12 про поділ майна подружжя (що підтверджується матеріалами справи та прослуханим звукозаписом судового засідання) та на даний час може мати неприязне ставлення до відповідачів, викликане розірванням шлюбу між позивачкою та відповідачем ОСОБА_2 та тривалими судовими процесами.

Крім того, згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому показання свідка не можуть бути достатнім доказом наявності чи відсутності письмової згоди співвласника майна на відчуження спільного майна, підтверджувати зміст такої згоди та доводити спрямованість волі інших осіб на укладення певного договору.

Щодо фотозображення письмової згоди на телефоні Нокіа, який свідок ОСОБА_11 пред`явив під час його допиту в суді, то незважаючи на наявність в телефоні дати зображення, це зображення не може бути достовірним доказом надання такої згоди саме за наведених позивачкою обставин та у зазначену дату, оскільки технічні можливості мобільного пристрою дозволяють виставляти дату вручну та змінювати інші налаштування, водночас клопотань про призначення технічної експертизи позивач не заявляла.

Крім того, сама по собі роздрукована копія згоди та її фото в телефоні не можуть бути належними, допустимими та достатніми доказом, які підтверджують наявність домовленості між сторонами на укладення договору міни та не можуть доводити спрямованість волевиявлення сторін саме на укладення такого договору.

Факт наявності фотографії цієї згоди жодним чином не підтверджує, що вона була складена саме у зв`язку з надходженням пропозиції від відповідачів щодо укладення договору міни.

Відповідачі заперечують як твердження позивачки про здійснення ними пропозиції щодо обміну автомобіля на придбання квартири, так і факт наявності у них такого наміру, а також факт складення письмової згоди за обставин, вказаних позивачкою.

Інших доказів на підтвердження підстав позову позивачем не надано.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що судом розглядалась цивільна справа №2004/1939/12 про поділ майна подружжя.

Позивачка зазначала, що на момент звернення до суду з цим позовом їй не було відомо про відчуження автомобіля і вона вважала, що він є предметом спільної власності подружжя. Під час розгляду цивільної справи №2004/1939/12 про поділ майна подружжя позивач доповнила свої вимоги вимогою про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійним та в ході розгляду відмовилась від цієї вимоги, про що зазначено в рішенні суду. Однак при розгляді даної справи про існування домовленості про обмін автомобіля на квартиру та про наявність письмової згоди від 23.02.2009 на міну позивачка та її представник не згадували, хоча справа розглядалась у 2013 році.

Щодо самої вимоги про визнання дійсною згоди позивачки на укладення договору міни, то суд наголошує, що наявність чи відсутність згоди співвласника на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном може впливати на дійсність правочину щодо відчуження спільного майна, отже дійсним або недійсним може бути визнано сам правочин.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у 2018 році зверталась до суду з позовом про визнання недійсним біржового договору купівлі-продажу автомобіля ГАЗ-3302-414, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (справа №613/76/16-ц). Рішенням Богодухівського районного суду від 31.05.2018 в задоволенні позову було відмовлено, ухвалою ХАС від 17.12.2018 зазначене рішення суду першої інстанції залишено без змін. В подальшому постановою Верховного Суду рішення суду першої та апеляційної інстанції були скасовані, справу направлено на новий розгляд в суд першої інстанції.

При новому розгляді справи №613/76/16-ц судом першої інстанції позивач в судові засідання не з`являлась у зв`язку з чим ухвалою Богодухівського районного суду її позов про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним було залишено без розгляду. Ухвала набрала законної сили, ОСОБА_1 не оскаржувалась. Отже договір купівлі-продажу автомобіля на сьогоднішній день є чинним.

Щодо інших вказівок, що містяться в постанові Верховного Суду від 01.12.2021, на виконання вимог ст.417 ЦПК України, суд зазначає таке.

Щодо суб`єктного складу учасників, то судом за клопотанням позивачки залучено співвідповідачами батьків відповідача ОСОБА_2 , а саме ОСОБА_3 як сторону договору купівлі-продажу автомобіля ГАЗ 3302-414 від 16.06.2009 та ОСОБА_4 як сторону договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 20.08.2011.

Щодо обставин набуття батьками відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартири квартири АДРЕСА_1 та її подальшого дарування відповідачу ОСОБА_2 , то в своїх письмових поясненнях ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зазначили, що мали заощадження та придбали квартиру виключно за власні кошти, згодом вирішили подарувати її сину. Вважають, що мають беззаперечне право вільно розпоряджатись власними коштами і майном.

Відносно цих обставин, суд наголошує, що відповідно до принципу диспозитивності, закріпленого в с.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже враховуючи, що інших пояснень відповідачі не надавали, доказів, зокрема щодо наявності у них певних заощаджень на момент придбання квартири також не надавали, суд позбавлений можливості дослідити та встановити інші обставини набуття ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартири.

Водночас, вирішуючи справу по суті, суд враховує той факт, що договір дарування зазначеної квартири ОСОБА_2 було укладено 20 серпня 2011 року, тобто через два роки після розірвання шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Також суд звертає увагу, що позиція позивача полягає в тому, що дії відповідачів з укладення договорів купівлі-продажу автомобіля та договору дарування квартири в своїй сукупності були направлені на укладення договору міни, отже оцінка удаваності цих правочинів має здійснюватись нерозривно за обома правочинами.

Тому посилання позивачки на безгрошовість договору купівлі-продажу автомобіля, незважаючи на те, що сторона відповідачів фактично не оспорювала зазначений факт, не може бути підставою для визнання цього правочину удаваним, оскільки позивачем не доведено, що укладення договору купівлі-продажу автомобіля насправді було однією з складових частин договору міни.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що позивачем не доведено спрямованості волевиявлення сторін на укладення договору міни, не доведено спрямованість волі сторін договору купівлі-продажу автомобіля ГАЗ 3302-414 та сторін договору дарування квартири АДРЕСА_2 на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеними правочинами, а також той факт, що дії сторін зазначених договорів були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників, тому вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

Вимоги про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя та визначення часток у спільній власності є похідними, то ж також не підлягають задоволенню.

Доводам сторін щодо строків позовної давності суд не надає оцінки, оскільки дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Долю судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Так, ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 05 березня 2019 року, при відкритті провадження по справі,позивачу було відстрочено сплату судового збору за подання позовної заяви до ухвалення рішення по справі.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, з позивачки в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 073, 60 грн., виходячи з розміру ставок судового збору на день звернення з позовом.

На підставі приведеного вище, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 274-279, 354 ЦПК України, ст.60, 65 СК України, ст.ст. 12, 202, 203, 235, 355, 368, 627, 655, 717 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_7 , в дохід держави (Отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783, Банк отримувач - Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача - UA0026001, Код класифікації доходів бюджету - 22030106) судовий збір у розмірі 3 073 ( три тисячі сімдесят три) гривни 60 коп.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_5 , АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_7 .

Відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_4 , РНОКПП - НОМЕР_8 .

Відповідач ОСОБА_3 , АДРЕСА_6 .

Відповідач - ОСОБА_4 , АДРЕСА_6 , РНОКПП - НОМЕР_9 .

Повне рішення складено 13.05.2024.

Суддя