Дата документу 15.05.2024 Справа № 333/4173/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/4173/22 Головуючий у 1 інстанції Дмитрієва М.М.
Провадження № 22-ц/807/1068/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Трофимової Д.А.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Запорізької обласної прокуратури та ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2024 року у справі за позовом Запорізької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, Національного університету «Запорізька політехніка» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Державна казначейська служба України про відшкодування матеріальної шкоди у порядку зворотної вимоги (регресу),-

В С Т А Н О В И Л А:

16 вересня 2022 року заступник керівника Запорізької обласної прокуратури звернувся до Комунарського районного суду міста Запоріжжя в інтересах держави в особі позивачів Міністерства освіти і науки України та Національного університету «Запорізька політехніка» з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди у порядку зворотної вимоги (регресу).

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив наступне.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 15 квітня 2022 року у справі № 331/4577/21, яка набрало законної сили 16 травня 2022 року, було, серед іншого, визнано незаконним і скасовано накази Національного університету «Запорізька політехніка» від 02 липня 2021 року № 239-К про притягнення до дисциплінарної відповідальності і оголошення догани ОСОБА_2 , від 21 липня 2021 року № 264-К про звільнення головного бухгалтера ОСОБА_2 за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та від 28 серпня 2021 року № 314-К про звільнення за сумісництвом ОСОБА_2 , доцента кафедри «Облік і оподаткування» у зв`язку з прийняттям працівника, який не є сумісником; поновлено ОСОБА_2 на посаді головного бухгалтера Національного

університету «Запорізька політехніка» та на посаді доцента кафедри «Облік і оподаткування» Національного університету «Запорізька політехніка» за сумісництвом; стягнуто з Національного університету «Запорізька політехніка» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 272 173,80 грн. за основним місцем роботи і 48 093,62 грн. за сумісництвом, що всього становить 320 267,42 грн.

У подальшому рішення суду в частині стягнення середнього заробітку було виконано. Його виконання здійснювалось за рахунок коштів спеціального фонду Державного бюджету.

Накази №№ 239-К, 264-К та 314-К підписував відповідач, який згідно з наказом від 28 квітня 2021 року № 150-К виконував на той час обов`язки ректора вказаного університету. Тому саме діями відповідача заподіяно університету збитків.

При цьому Національний університет «Запорізька політехніка» не вживав самостійно заходів щодо стягнення з відповідача збитків, заподіяних університету у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу. А Міністерство освіти і науки України, у відповідь на лист прокуратури, звернулося до прокуратури із листом з проханням вжиття заходів на захист інтересів держави.

Тому прокурор просив стягнути з ОСОБА_1 у порядку зворотної вимоги (регресу) на користь Національного університету «Запорізька політехніка» матеріальну шкоду, завдану виплатою ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у розмірі 320 267,42 грн. та вирішити питання про судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2024 року в частині вимог в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України до ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права просив рішення суду змінити в мотивувальній частині, вилучивши з тексту частини розділів 8, 9.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що викладення мотивувальної частини ухвали саме з таким текстом призвели до необґрунтованого визначення преюдиції рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.04.2022 року у справі №331/4577/21 стосовно вини апелянта у звільненні головного бухгалтера, окрім цього, судом не застосовано низку норм матеріального права при обґрунтуванні відмови в задоволенні частини позовних вимог.

Окрім цього, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Запорізька обласна прокуратура подалаапеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції про те, що МОН України є неналежним відповідачем є бередчасними.

13 травня 2024 року від Національного університету «Запорізька політехніка» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому університет просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

13 травня 2024 року від скаржника надійшла відповідь на відзив, в якому останній підтримав позицію викладену в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити, до оскаржуваної ухвали внести зміни.

Треті особи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, представників не направили, причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням

конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не

відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище нормам процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині позовних вимог заступника керівника Запорізької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, суд першої інстанції виходив з того, що прокурором не надано належних чи допустимих доказів порушення права чи інтересу саме Міністерства освіти і науки України, а тому це міністерство є неналежним позивачем у цій справі.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, що 15 квітня 2022 року Жовтневим районним судом міста Запоріжжя ухвалено рішення (т. 1 а.с. 12-27) у справі № 331/4577/21, яке в подальшому набрало законної сили 16 травня 2022 року. В згаданій справі судом розглядалася позовна заява ОСОБА_2 до Національного університету «Запорізька політехніка» про визнання незаконними наказів та скасування надбавок, оголошення догани, про звільнення, поновлення на роботі та стягнення суми надбавок і заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи спір у справі № 331/4577/21, суд встановив, що роботодавцем не було створено належних умов для виконання ОСОБА_2 своїх посадових обов`язків, вина працівника відсутня, а крім того, у працівника не було відібрано пояснення. Крім того, роботодавець не отримав згоди профспілки, членом якої була ОСОБА_2 , на її звільнення, а в діях ОСОБА_2 відсутнє систематичне невиконання обов`язків, покладених на неї трудовим договором. Що стосується звільнення з посади за сумісництвом, то в день звільнення ОСОБА_2 перебувала на лікарняному, а тому не могла бути звільнена з ініціативи роботодавця в цей період.

На цих підставах суд, зокрема, визнав незаконними і скасував накази № 239-К від 02 липня 2021 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності і оголошення догани ОСОБА_2 , № 264-К від 21 липня 2021 року про звільнення головного бухгалтера ОСОБА_2 за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та № 314-К від 28 серпня 2021 року про звільнення за сумісництвом ОСОБА_2 , доцента кафедри «Облік і оподаткування» у зв язку з прийняттям працівника, який не є сумісником. Також суд поновив ОСОБА_2 на посаді головного бухгалтера Національного університету «Запорізька політехніка» та на посаді доцента кафедри «Облік і оподаткування» Національного університету «Запорізька політехніка» за сумісництвом. У зв`язку з цим суд стягнув з Національного університету «Запорізька політехніка» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення з 22 липня 2021 року по 15 квітня 2022 року у розмірі 272 173 (двісті сімдесят дві тисячі сто сімдесят три) гривні 80 копійок та середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення з роботи за сумісництвом з 01 вересня 2021 року по 15 квітня 2022 року у розмірі 48 093 (сорок вісім тисяч дев`яносто три) гривні 62 копійки.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Як свідчить довідка Національного університету «Запорізька політехніка» № 34-117/1313 від 24 червня 2022 року (т. 1 а.с. 34), на підставі рішення суду у справі № 331/4577/21 університетом нараховано виплат на повну суму 335 066,02 гривень, з яких у квітні 2022 року 5 783,41 гривень і у травні 2022 року 349 282,61 гривень.

З листа Департаменту правового забезпечення Міністерства освіти і науки України від 12 серпня 2022 року № 14/29-22 (т. 1 а.с. 54-55) вбачається, що згідно з позицією міністерства, повноваження, пов`язані з нарахуванням заробітної плати педагогічних та інших працівників є автономією навчального закладу.

06 вересня 2022 року заступник керівника Запорізької обласної прокуратури надіслала позивачам повідомлення про вжиття заходів представницького характеру шляхом пред`явлення позову (т. 1 а.с. 60).

Національний університет «Запорізька політехніка» належить до сфери управління Міністерства освіти і науки України.

В обґрунтування права Міністерства освіти і науки України звертатися із позовом прокурор послався на норму ч. 4 ст. 136 КЗпП України, якою передбачено, що стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно зазначив, що норма ч. 4 ст. 136 КЗпП України стосується саме органів управління юридичної особи.

Юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1 ст. 92 ЦК України).

Одним з органів управління закладу вищої освіти є наглядова рада (ст. 37 Закону України «Про вищу освіту»), яка є вищестоящим, по відношенню до керівника закладу, органом управління.

Можливість в порядку підлеглості органу звернутися з позовом про стягнення матеріальної шкоди з керівника не означає можливості засновника підприємства, установи чи організації звернутися з таким позовом в інтересах самого підприємства, установи чи організації.

Крім того, як було встановлено судом першої інстанції, на момент пред`явлення позову в цій справі, відповідач вже був звільнений з посади проректора з науково-педагогічної роботи і виховання студентів, не виконував обов`язки ректора Національного університету «Запорізька політехніка», тому вже не був керівником цього закладу вищої освіти, а отже наступний керівник цього закладу мав і має належні повноваження звертатися від імені закладу з позовом проти колишнього керівника про стягнення матеріальної шкоди.

Враховуючи зазначене, колегія суддів, дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно визначив, що позов про стягнення з відповідача шкоди, заподіяної незаконним звільненням працівника, може пред`явити саме Національний університет «Запорізька політехніка» як належний позивач у справі. Саме його права є порушеними та саме йому належить право на звернення до суду.

У відповідності до п. 22 ч. 2 ст. 32 Закону України «Про вищу освіту», заклади вищої освіти мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право провадити фінансово-господарську та іншу діяльність відповідно до законодавства та статуту закладу вищої освіти.

Цієї ж позиції дотримувалося і саме міністерство в своєму листі від 12 серпня 2022 року № 14/29-22 (т. 1 а.с. 54-55), обґрунтовуючи відсутність звернення міністерства до суду із позовом про відшкодування шкоди відповідачем.

Заклад вищої освіти, як юридична особа та як учасник цивільних правовідносин (в тому числі правовідносин щодо відшкодування заподіяної йому шкоди), є самостійним суб`єктом, який має правоздатність і дієздатність, і правовий статус якого є відокремленим від правового статусу його засновника.

Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом (ч. 3 ст. 96 ЦК України).

Обставина витрачання при здійсненні виплати середнього заробітку на користь незаконно звільненого працівника певного різновиду коштів (бюджетних коштів чи навпаки власних коштів закладу) не впливає на той факт, що шкода була заподіяна саме Національному університету «Запорізька політехніка», який цими коштами розпоряджався. Взаємовідносини між засновником і закладом вищої освіти (зокрема, щодо фінансування діяльності останнього) не впливають на те, що право вимоги відшкодування шкоди належить саме юридичній особі, якій така шкода фактично заподіяна, а не її засновнику.

Питання щодо представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина 1). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі - компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина 3). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що прокурором не надано належних чи допустимих доказів порушення права чи інтересу саме Міністерства освіти і науки України, а тому це міністерство є неналежним позивачем у цій справі.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують викладені в оскаржуваному рішення висновки суду першої інстанції та зводяться до цитування норм законодавства.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 колегія суддів зазначає наступне.

Апелянт не погоджується з мотивувальною частиною рішення, просив її змінити шляхом зміни редакції тексту розділу 8, 9.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Мотивувальна частина рішення суду містить належне обґрунтування підстав для залишення без розгляду заяви.

Твердження апелянта, що викладення мотивувальної частини рішення саме з таким текстом призвели до необґрунтованого визначення преюдиції рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.04.2022 року у справі №331/4577/21 стосовно вини апелянта у звільненні головного бухгалтера, не можуть бути підставою для зміни рішення.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

Посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду не впливають на відповідність оскаржуваного рішення суду нормам чинного законодавства, оскільки висновки у справі зроблені судом першої інстанції відповідно до наявних доказів, що, у відповідності до процесуального закону, надані сторонами суду.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Обґрунтовуючи відмову в задоволенні частини позовним вимог, суд першої інстанції оцінював наявні в матеріалах справи докази, що долучені сторонами під час розгляду справи.

Матеріали справи підтверджують викладені в мотивувальній частині рішення фактичні обставини справи, у зв`язку з чим, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, зміни мотивувальної частини рішення.

Приведені в апеляційних скаргах доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 2 ст.77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В розумінні процесуального закону апелянтами не надано жодних доказів, які підтверджують доводи апеляційних скарг.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 березня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 травня 2024 року.

Головуючий

Судді: