САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/3005/23
Провадження №2/726/49/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2024 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Мілінчук С. В., при секретарі Колісник А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Паланійчук Валентин Петрович до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Шеремета Ігор Степанович, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дітьми, визначення способу участі батька у вихаванні та спілкуванні з дітьми,-

ВСТАНОВИВ :

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Представник позивача, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із вказаним позовом у якому зазначає, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 02.10.2023 року, шлюб між сторонами було розірвано.

Від даного шлюбу, у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після фактичного припинення шлюбних відносин залишилися проживати разом із матір`ю ОСОБА_2 .

Вказує, що 12.08.2022 року Садгірським районним судом м. Чернівці видано судовий наказ про стягнення із нього на користь відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1 /3 частки від всіх його доходів щомісячно. Крім того, стягнуто аліменти на утримання колишньої дружини ОСОБА_5 до досягнення дитиною ОСОБА_4 трьохрічного віку, у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн., щомісячно.

Наголошує, що відповідач чинить йому перешкоди у побаченнях із дітьми, унеможливлює їхні зустрічі. У зв`язку із цим, за зверненням позивача, рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 22.11.2022 року визначено участь батька у вихованні дітей, встановлено порядок їх побачень.

Однак, відповідач вказане рішення належним чином не виконує, у зв`язку із чим позивач не може бачитися із своїми дітьми навіть у визначений час.

Вважає, що відповідач порушує його права щодо участі у вихованні та розвитку дітей, а тому просить суд ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідача її не чинити йому перешкод в участі у вихованні та вільному спілкуванні з малолітніми дітьми та встановити порядок побачень із ними, а саме: кожної неділі з 09:00 год. до 17 год. 00 хв. без присутності матері; у дні народження: ІНФОРМАЦІЯ_3 (день ОСОБА_6 ) та ІНФОРМАЦІЯ_4 (день ОСОБА_7 ) порівну з матір`ю; 15 серпня (день мого народження) щорічно без присутності матері; ІНФОРМАЦІЯ_5 (день народження бабусі ОСОБА_8 ) щорічно без присутності матері; 22, 23 жовтня (день народження дідуся ОСОБА_9 ), 18 червня (день батька) щорічно без присутності матері, новорічні, Різдвяні та Пасхальні свята, 1 вересня, 8 березня порівну з матірю.

Відповідач надіслала до суду відзив, у якому вказує, що позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені в зв`язку із таким.

Так, відповідач категорично не погоджується із твердження позивача про те, що вона не виконує рішення виконкому Чернівецької міської ради, у якому визначено порядок побачень із дітьми. В спростування викладеної обставини вказує, що вона веде детальний графік побачень батька із дітьми. Так, в період часу з моменту винесення рішення про визначення порядку спілкування із дітьми, від позивача до неї надійшло 29 запитів для побачення із дітьми із яких, 16 запитів на побачення із дітьми припадали на суботу та неділю згідно рішення про участь у вихованні дітей та були задоволені, 13 запитів припадали в інший час які виходили поза межами встановленого графіку із яких 9 відбулись та 4 були відхилені.

Відмова в можливості побачення із дітьми поза встановленого графіком у спілкування із дітьми, відбулось в зв`язку із тим, що їх виконати було не можливо. Зокрема, відповідач проживає разом із їхніми дітьми, і крім прибирання хати, прання білизни, годування, догляду за ними, зайняттям із розвитку дітей, без планування певного часу, вона не спроможна на першу вимогу везти дітей для побачення їх із батьком. Крім того, діти, живуть в гармонії між собою, вони разом ростуть, граються, харчуються, старша донька допомагає меншій, а тому приймати рішення про побачення однієї дитини без іншої, буде мати наслідком психологічну травму для обох дітей.

Крім того, у ряді випадків, діти не хотіли йти на побачення. Також позивач вчиняв домашнє насильство або взагалі відмовлявся від побачення.

Крім того, викладені позивачем у справі ряд обставин суперечать фактичним обставинам.

Зокрема, позивач, всупереч його поясненням, в даний час звільнений з лав Збройних Сил України. Крім того, їй достеменно відомо про те, що позивач був раніше судимим за умисне спричинення тілесних ушкоджень. Позивач залишив поза увагою ту обставину, що ним було вчинено домашнє насильство і він був притягнутий до адміністративної відповідальності. Позивачем у справі заявлено дату спілкування із дітьми 08 серпня (день народження бабусі ОСОБА_8 ) щорічно без присутності матері, 22, ІНФОРМАЦІЯ_6 (день народження дідуся ОСОБА_9 ). Вважає, що призначення у дані дні спілкування не можуть бути задоволені з тих причин, що заявляючи таку вимогу, позивач діє в інтересах третіх осіб. Крім того, викладені позивачем обставини у цілому не відповідають дійсним, його право не було порушене, а тому вимоги є безпідставними. Відповідач просить також взяти до уваги те, що позивач залишив сімю у момент коли ОСОБА_2 була вагітною, будь-якої допомоги їй та дітям не надавав. Також відзначає, що позивач більше піклується про свій матеріальний стан ані ж про дітей, є жадібним та лицемірним, систематично вчиняє конфлікти, свідками яких є малолітні діти. Така поведінка позивача негативно впливає на дітей, їхній світогляд та моральний стан.

Враховуючи викладене просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

ІІ. Рух справи у суду, заяви (клопотання) учасників справи.

28.12.2023 року вказана заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі.

Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення процесуальних дій, в тому числі, забезпечення доказів, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися.

Разом із тим, відповідач неодноразово клопотала про доручення до матеріалів справи нових доказів, зокрема відеозаписів, які були зроблені після відкриття провадження у справі. Декілька разів представники сторін клопотали про відкладення розгляду справи із різних причин, у інших випадках, розгляд справи було відкладено для виклику представника служби у справах дітей для надання пояснень у справі.

У судовому засіданні позивач та його представник надали пояснення аналогічні викладеним у позові, наголосили, що відповідач постійно чинить перешкоди у спілкуванні із дітьми, провокує конфліктні ситуації, налаштовує дітей проти батька, тощо. Позовні вимоги підтримали та позов просили задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали з причин викладених у відзиві, наголошували, що позивач постійно вчиняє щодо неї сімейне насилля, травмуючи дітей своєю поведінкою. У задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі.

Представник служби у справах дітей Чернівецької міської ради пояснив, що 22.11.2022 року рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради було вирішено питання про участь батька у вихованні дітей. Разом із тим, сторони не можуть дійти згоди щодо побачень батька із дітьми, вчиняють між собою конфлікти. Судом, представнику служби у справах дітей, було поставлено ряд запитань, зокрема: чи не приходить він до переконання про необхідність надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору, враховуючи складну конфліктну ситуацію між сторонами; яку участь орган опіки та піклування бере під час виконання рішення про участь батька у вихованні дитини; чи вважає він за доцільне проводити такі зустрічі за відсутності матері; чи не вважає за доцільне уповноважений психолог служби провести бесіду із дітьми, визначивши при цьому їхню думку, психологічний стан, потенційний рівень психологічного травматизму для дітей від конфлікту батьків; чи вважає за доцільне під час зустрічей батька з дітьми у присутності матері забезпечити також і присутність представника органу опіки та піклування; який формат зустрічей відповідатиме найкращим інтересам дитини, тощо.

Відповідаючи на запитання суду, представник органу опіки та піклування вказав, що спір між сторонами щодо побачень із дитиною вже було вирішено, шляхом надання відповідного висновку, відтак на цьому, участь органу опіки та піклування у вирішенні спору закінчено. Вказав, що, в будь-якому випадку, присутність представника органу та піклування під час побачень батька з дітьми у присутності матері, не належить до компетенції органу. Не належить до їхньої компетенції і надання висновків щодо врегулювання спору, опитування дітей, визначення їхнього психологічного стану та надання відповідей на вказані питання суду. З приводу вирішення спору не зазначив нічого, оскільки вирішення особистих сімейних питань є прерогативою сторін у справі. Вважає, що після надання висновку органом щодо побачень батька з дітьми, функція органу опіки та піклування закінчилась, а подальші спори вирішує суд у межах наданих йому дискреційних повноважень.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносини.

Так, із наданих сторонами доказів було встановлено, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 02 жовтня 2023 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який укладено 04.04.2020 року, було розірвано.

Від даного шлюбу, у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .

Позивач вказує, що Садгірським районним судом м. Чернівці видано судовий наказ, яким із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання двох малолітніх доньок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1 /3 частки від всіх його доходів щомісячно починаючи з дня подання заяви, тобто з 10.08.2022 року і до досягнення ними повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. відповідного віку на кожну дитину.

Також вказує, що рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 12.10.2022 року з нього стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_5 до досягнення дитиною ОСОБА_4 трьохрічного віку, у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн.

Однак, позивачем не надано належних доказів на підтвердження вказаного. Разом із тим відповідач не заперечує проти таких обставин. Також, згідно з копією довідки про розмір аліментів утриманих із грошового забезпечення військовослужбовця № 1647/ФЕС/294 від 31.10.2023 року виданої ВЧ НОМЕР_3 , встановлено, що дійсно із грошового забезпечення ОСОБА_1 було утримано у якості аліментів грошові кошти у розмірі 258 001,04 гривень за період із грудня 2022 року по жовтень 2023 року включно.

Як вбачається із копії витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_4 № 147 від 03.06.2022 року, ОСОБА_1 проходить війському службу у вказаній військовій частині на посаді офіцера відділу міжнародного військового співробітництва ВОС. Разом із тим, відповідач переконує, що в даний час позивач звільнений із лав ЗСУ.

Хоча дані обставини не є суттєвою обставиною для вирішення справи, відповідач звертає увагу на надані представником позивача докази, як такі що не є достовірними та характеризують позивача з негативного боку як особу, яка схильна до брехні. Те саме стосується і відомостей щодо несудимості ОСОБА_1 , які він долучив у вигляді витягу із інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості». Відповідач переконує, що ОСОБА_1 , 13.10.2016 року, був засуджений Кіцманським районним судом за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 125 КК України.

Разом із тим, судом такі обставини до уваги взяті бути не можуть, оскільки вони не входять до предмету доказування у даній справі, тобто не є такими, які підтверджують чи спростовують заявлені вимоги та/або мають інше значення для розгляду справи.

Також позивачем долучено до матеріалів справи довідку про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів № 463 від 23.10.2023 року, де зазначено, що психіатричних та наркологічних протипоказань під час огляду не встановлено.

Долучено також і копію акту обстеження умов проживання ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , складений членами комісії та затверджений начальником служби у справах дітей Кіцманської міської ради 16.11.2023 року із якого встановлено, що у помешканні позивача є можливість та умови для перебування дітей.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до служби у справах дітей Чернівецької міської ради із заявою про його участь у вихованні малолітніх дітей. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 693/37 від 22.11.2022 року визначено його участь у вихованні малолітніх дітей та встановлено порядок побачення із ними кожну другу суботу та неділю з 09:00 год. до 11:00 год.

Відповідач зазначає, що вона належним чином виконувала вищевказане рішення, надавала дітей батьку для їхніх побачень, на підтвердження чого долучає графік побачень, складений нею із якого вбачається, що з моменту винесення рішення № 693/37, по від позивача у справі до мене надійшло 29 запитів для побачення із дітьми із яких, 16 запитів на побачення із дітьми припадали на суботу та неділю згідно рішення про участь у вихованні дітей, які всі були задоволені та 13 запитів припадали в інший час які виходили поза межами встановленого графіку із яких 9 відбулись та 4 були відхилені.

Позивач ставить під сумнів такий доказ відповідача, як недостовірний та недостатній. Відтак, оцінка такого доказу повинна відбуватись у сукупності із оцінкою інших доказів, як частини цілого. Судом досліджено ряд доказів, наданих відповідачем, які, з метою підтвердження чи спростування доводів сторін, враховуючи ситуацію, яка склалась між сторонами, він вважає за необхідне піддати ретельному дослідженню у сукупності.

Заперечуючи проти позову, обгрунтовуючи неможливість ухвалення рішення про встановлення побачення із дітьми у її відсутності, відповідач характеризує позивача з негативного боку, як поганого, недосвідченого батька, який дбає виключно про власні інтереси, обгрунтовуючи позов, не керується інтересами дітей. У свою чергу, останні не бажають спілкуватись із батьком, втратили із ним звязок, а тому побачення без присутності матері завдадуть їм моральних страждань. В обгрунтування своїх посилань, відповідач надає ряд доказів, які є предметом оцінки для суду.

Так, оцінюючи посилання сторін варто звернути увагу на переписку сторін у месенджері, копію роздруківки якої надано відповідачем. Із неї вбачається, що батьки із певною періодичністю спілкуються з приводу побачень із дитиною, при цьому батько часто висловлює бажання бачити дітей також і у інший час, окрім суботи та неділі. Відповідач обіцяє що він зможе бачитись і у інші дні. Тоді позивач просить надати йому нотаріально засвідчену заяву, яка б свідчила про готовність матері надавати дітей батьку і в інший час, на що отримав відповідь у вигляді смайлика з посмішкою.

У іншому випадку позивач просив зустрічі із дітьми у інший день ані ж вихідний, на що отримав відмову, обгрунтовану тим, що діти повинні спати у визначений час.

У деяких випадках, позивач просить змінити місце зустрічі, обгрунтовуючи це поганою погодою та хвилюванням про те, що діти можуть захворіти.

Ще у одному випадку, батько просив зустрітись із дітьми у будній день хоча б на 1 годину, однак отримав відмову, обгрунтовану занятістю матері протягом усього робочого тижня. Позивач вказав, що у інший день він, можливо, не зможе бути присутнім на що отримав відповідь - «жаль».

Пізніше (та неодноразово) він прохав побачення з дітьми, просив не маніпулювати дітьми, на що відповіді не отримав.

У багатьох інших випадках відповідач ішла на зустріч позивачу та дозволяла побачитись із дітьми у інші, не передбачені вищевказаним графіком дні. Загалом досліджена переписка носить мирний та привітних характер з обох боків.

Із наданого відповідачем відеозапису, доданих до нього скріншотів переписки сторін та письмових пояснень вбачається, що 19.03.2024 року, позивач, дізнавшись, що його дитина та відповідач перебують у лікарні, зявився туди. На відеозаписі видно, що дитина плаче. Із переписки вбачається, що відповідач не вдоволена обсягом медикаментів та харчів, які придбав позивач, вказує, що цього не вистачить для лікування, а продукти не підходять, враховуючи встановлену дієту дітей.

Разом із тим, оцінюючи зміст відеозапису, судом не може бути встановлено будь-яких обставин на які посилається відповідач, зокрема, які характеризують позивача, як батька (за виключенням того, що він, так чи інакше, намагається проявляти турботу до дітей, обсягом та детальністю якої відповідач не вдоволена), чи загалом ситуації, яка відбулась. Незрозумілими для суду є посилання відповідача про те, що позивач є поганим батьком, адже останній, одразу після того як йому стало відомо про хворобу дітей та перебування їх у лікарні (при цьому сама відповідач не повідомила його про цей факт), приїхав до лікарні, придбав необхідні медикаменти та харчі та покинув палату медичного закладу у момент, коли дитина почала плакати на руках у матері. Досліджений доказ, з точки зору достовірності чи належності, не обгрунтовує предмет доказування, на який посилається відповідач.

Із іншого наданого відповідачем відеозапису, доданих до нього письмових пояснень вбачається, що сторони перебувають у помешканні відповідача разом із дітьми та спілкуються. Відеозапис ведеться на камеру відеоспостереження, яку відповідач встановила у кімнаті будинку. Враховуючи неналежну якість звукозапису, неможливо встановити суть розмови між сторонами, однак частково зрозуміло, що вони спілкуються про свою сімейну ситуацію та догляд за дітьми. Відповідачка, напротивагу позивачеві, спілкуючись в підвищеному тоні, вказує останньому «займайся дитиною», після чого встає з-за столу та поклавши молодшу дитину на своє крісло, на якому перед тим сиділа, покидає кімнату. Після цього діти починають плакати. Старша дитина, плачучи, вибігла з кімнати. Молодша дитина теж починає плакати, після чого батько підходить до неї, бере на руки, починає заспокоювати, спілкуватись із нею, носити по кімнаті.

При цьому, у своїх поясненнях, відповідач зазначає, що у випадку задоволення позову, вона буде фактично позбавлена візуального контролю над дітьми, а тому, зважаючи на поведінку позивача, її охоплює страх за дітей.

Разом із тим, оцінюючи зміст відеозапису, судом не може бути встановлено будь-яких обставин на які посилається відповідач, зокрема, які характеризують негативну поведінку позивача, як батька, чи загалом ситуації, яка відбулась. Оцінивши наданий доказ, використовуючи критерій «точки зору стороннього, неупередженого спостерігача», можна констатувати, що саме відповідач спілкувалась у підвищеному тоні, неочікувано покинула кімнату, залишивши у ній дітей. Після прояву такої поведінки діти почали плакати, старша дитина вибігла з кімнати. Натомість батько почав заспокоювати молодшу дитину, у розмові із відповідачем спілкувався спокійно.

Разом із тим, досліджений доказ, з точки зору достовірності чи належності, не обгрунтовує предмет доказування на який посилається відповідач, не свідчить про обставини, що унеможливлюють задоволення позову.

Із наданого відповідачем аудіозапису, може бути встановлено розмову, яка відбувалась між сторонами у присутності дітей. Позивач запитує відповідача про те, коли він зможе взяти дітей до свого дому. Відповідач вказує, що діти не готові їхати. Однак потім вказує, що позивач може їх забрати хоч зараз. Позивач, з метою встановити однознаачну відповідь, знову запитує чи можна йому забирати дітей додому, якщо так то коли. Відповідач вказує, що він зможе забирати їх тоді, коли діти стануть свідомими та будуть щось розуміти. Позивач просить посприяти йому у тому, щоб він міг їх забирати на деякий час. Віповідач відповідає що не знає як це «посприяти» та через деякий час, всупереч попереднім відповідям вказує, що він може забрати дітей хоч зараз. У розмові, позивач був спокійний, пропонував відповідачу поїхати кудись разом із дітьми. Разом із тим, відповідачу не сподобались тема розмови, а тому в її ході, поступово підвищуючи тон, вказала позивачу що він провокує її, створює міжособистісті конфлікти в присутності дітей. У подальшому, використовуючи грубий наказний тон, який межує з криком, вказала: «закрив питання», «займаєшся дітьми у відведений тобі час, я сказала», «щоб мої діти не нервувались».

Оцінюючи зміст аудіозапису, який здійснено самою ж відповідачкою (при цьому невідомо чи знав позивач, що розмова записується) судом може бути констатовано, що позивач поводив себе спокійно, спілкуючись із відповідачем просив її дозволу бачити дітей, взяти їх на деякий час до свого дому, разом поїхати кудись на відпочинок. При цьому, відповідачу не сподобались такі розмови, які вона назвала провокацією міжособистісного конфлікту. У жорсткій формі, використовуючи наказний відмінок при звертанні до позивача, вимагала припинити розмову, робити чи не робити тільки те, чого хоче вона, спілкуватись тільки про те, що хоче вона. При цьому вказала, що такі теми не потрібно обговорювати при дітях. Разом із тим не запропонувала поспілкуватись про це наодинці, обгрунтовуючи у своїх письмових поясненнях це тим, що боїться втратити візуальний контроль над дітьми. У розмові часто використовувала словосполучення «мої діти».

Оцінюючи наданий доказ, використовуючи критерій «точки зору стороннього, неупередженого спостерігача», можна констатувати, що саме відповідач спілкувалась у підвищеному тоні, використовувала наказову інтонацію, надавала неоднозначні відповіді на питання про побачення із дітьми без її присутності спочатку вказала, що діти ще не готові до таких побачень, потім вказала що батько може їх забирати, після цього зауважила що такі зустрічі можливі тільки коли діти стануть усвідомленими, в подальшому знову наголосила, що батько може забрати їх хоч зараз. Варто зауважити, що аудіозапис здійснювався з ініціативи відповідача, при цьому не відомо, чи знав позивач про його здійснення. Однак якщо навіть припустити, що позивач не знав, що їхня розмова записується, він поводив себе спокійно та виважено.

Враховуючи оцінені вище докази, із переважною часткою ймовірності судом може бути констатовано, що відповідач дійсно опосередковано створює перешкоди позивачу у спілкуванні та побаченнях з дітьми. Заперечуючи проти цього, позивач все ж вказує, що не бажає надавати позивачу дітей, аби ті не перебували на одинці із батьком, обгрунтовуючи це тривогою за їхнє життя. Також її тривожить втрата контролю над дітьми, в тому числі, навіть візуального. Вказуючи, що вона не проти участі батька у житті дітей та про відсутність спору між ними з цього питання, відповідач все ж категорично не визнає позовні вимоги та просить відмовити у задоволенні позову. У спілкуванні із позивачем надає суперечливі, неоднозначні відповіді, щодо можливості перебування дітей із батьком за її відсутності. Такі обставини свідчать про дійсну наявність спору між сторонами щодо участі батька у житті дітей.

Із іншого наданого відповідачем відеозапису та доданих до нього письмових пояснень вбачається, що сторони перебувають у приміщенні дитячого ігрового центру. Відеозйомка здійснюється відповідачем. Батько спілкується та грається з дітьми, дарує подарунки, старається налагодити з ними контакт. Запрошуючи дитину до ігрового майданчика, позивач бере її на руки, після чого дитина починає плакати. Батько, будучи розгубленим, кладе дитину на підлогу, після чого починає її заспокоювати. Друга дитина, почувши плач, теж починає плакати, обоє біжать до матері. Остання в цей час не намагається заспокоїти дітей, не бере їх на руки, натомість починає коментувати дії батька для відеозапису, вказує, що саме так проходить кожна зустріч дітей із батьком, останній, наче б то, хоче «назбирати доказів» для суду, які б свідчили про те, що він хороший батько. Каже також, що діти його не люблять та бояться, наказує йому відійти від дітей, забороняє брати їх на руки та заспокоювати. Будучи очевидно розгубленим та засмученим, незважаючи на слова відповідача, батько намагається заспокоїти дітей та взяти молодшу доньку на руки. В цей момент відповідач починає голосно кричати та вимагати, щоб позивач поклав дитину на місце. Після цього, звертаючись до працівників дитячого закладу, наказує негайно викликати працівників поліції, вказуючи при цьому, що батько має намір в насильницький спосіб забрати від неї дітей. Після цього, будучи вкрай емоційно збудженою, не вживаючи при цьому заходів для заспокоєння дітей, кричить дітям, що їхній батько прийшов зробити скандал та додає, що «ми поставимо його на місце».

Відповідач, у якості доказу, додає також копію термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 271947 від 28.04.2024 року, яким визнано ОСОБА_1 , який було складено працівниками поліції по приїзду у дитячий розважальний заклад. Останньому заборонено контактувати із ОСОБА_2 протягом 10 днів.

У своїх поясненнях до відеозапису, відповідач вказує, що діти не знають свого батька, а тому бояться його, останній самоусунувся від виконання своїх обовязків, не виховує дітей та навіть з ними не спілкується, батько не вміє налагодити діалог з дітьми, у екстримальній ситуації реагує неадекватно застосовує силу, що несе небезпеку для дітей.

Оцінюючи наданий доказ, використовуючи при цьому критерій «точки зору стороннього, неупередженого спостерігача», можна констатувати, що позивач у спілкуванні та іграх із дітьми поводив себе стримано та дружелюбно, старався налагодити з ними контакт. Однак дитині не сподобалось, що батько взяв її на руки. Після цього, батько одразу ж поклав дитину на підлогу та почав її заспокоювати. У цей час, відповідач, замість того, аби заспокоїти дітей, загладити ситуацію, допомогти налагодити контакт батька із дитиною, не вчинила будь-яких дій, які б були направлені на врегулювання ситуації. Натомість своїми коментарями почала розпалювати конфлікт, виставляти батька з негативного боку для цілей відеозапису, у подальшому кричати, звинувачувати, що останній вчиняє провокацію, хоче викрасти дітей, погрожувати «поставити його на місце». В цей час позивач поводив себе збентежено та розгублено, однак спокійно, не вчиняв сварку чи конфлікт. Своїми діями та словами, відповідач дозволяла чи забороняла позивачу робити те чи інше, подібно до реалізації права власності на особисте майно, категорично забороняла батьку навіть доторкатись до дітей та наказувала негайно відпустити дитину, коли батько взяв її на руки. У випадку невиконання її волі, погрожувала, наказала викликати поліцію, склавши наклеп про те, що позивач хоче викрасти дітей.

Окрім того, відповідач також посилається на постанову Садгірського районного суду від 03.05.2023 року у справі № 726/971/23, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Вказує, що обставина характеризує позивача з негативного боку.

Крім того, посилається на висновок за результатами психологічної діагностики № 04/02-05/М від 03.01.2024 року, виданої психологом ІІ категорії ЧМЦСС, де зазначено, що ОСОБА_2 звернулась до ЧМЦСС щодо проведення психологічної діагностики та розповіда про конфлікт із ОСОБА_1 , який тривалий час має місце. За результатами проведеного дослідження у ОСОБА_2 виявлено високий рівень ситуативної тривожності, стрес, що супроводжується інтрузіями та симптомом надмірної збудливості нервової системи, що може бути наслідком вчинення щодо неї психологічного насилля.

У свою чергу, із характеристики-відгуку від 20.05.2024 року та 17.05.2024 року, наданих батьками, діти який навчаються у приватній школі з вивчення іноземних мов "GLOSSA" (засновником якої є позивач) встановлено, що ОСОБА_1 протягом тривалочо періоду свого життя навчає дітей іноземної мови, організовує процес навчання та виховання дітей дошкільного віку. Діти люблять ОСОБА_1 як викладача, позитивно про нього відзиваються. Як лікар із багатолітнім стажем, ОСОБА_10 стверджує, що позивач вміє поводитись із дітьми дошкільного віку, розуміє їх потреби, вміє вислухати, проявляє інтерес до їхніх потреб, правильно інтерпритує емоції дітей, може про них подбати. Інша мама, яка є працівником СБ України стверджує, що ОСОБА_1 є відповідальним, принциповим, у стосунках із дітьми - тактовним, надзвичайно спокійним, витриманим, доброзичливим. До кожної дитини вміє знайти індивідуальний підхід, враховує особливості характеру.

Відтак, дослідивши наявні у справі письмові докази, судом встановлено, що між сторонами у справі дійсно існує особистісний конфліт, який, серед інших невстановлених судом причин, грунтується на наявності спору щодо участі у житті та вихованні їхніх спільних дітей. Встановлено, що позивач, прагне налагодити контакт із дітьми, брати участь у їхньому житті, вихованні, хоче бачити їх, в тому числі і без присутності матері. Натомість відповідач, формально заявляючи про те, що між ними відсутній такий спір та вона добросовісно виконує рішення виконавчого комітету про встановлення побачення з дітьми, все ж, своїми діями та бездіяльністю, на переконання суду, створює перешкоди у спілкуванні батька та доньок з підстав, які вказані вище. В даному випадку існує спір щодо сімейних правовідносин сторін, який підлягає вирішенню судом.

ІV. Норми права, які застосував суд, мотиви з яких виходив суд.

Відповідно достатті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За статтею 153 СК Українимати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівномірне виховання батьками.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21).

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанням знайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.

Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро- емоційними і мінливими стосунки між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки.

Вирішуючи питання про встановлення способу участі у виховання для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи.

В 1991році Україна ратифікувала Конвенцію про права дитини від 20 листопада 1989 року. Конвенція стала частиною нашого національного законодавства та встановила принцип загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Приєднавшись до Конвенції, Україна визнала, що поважає право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Згідно статті 2, 4, 5 Конвенції «Про контакт з дітьми», яка 01.04.2007року набрала чинності в Україні, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. З урахуванням найвищих інтересів дитини може бути встановлено контакт між дитиною та особами, що не є її батьками,

але мають сімейні зв`язки з дитиною. Контакт означає перебування дитини протягом обмеженого періоду разом із одним із батьків і з якою вона зазвичай не проживає, чи зустріч з такою особою.

Стаття 7 Конвенції «Про контакт з дітьми» зобов`язує судові органи під час вирішення спорів стосовно контакту і вживати усіх належних заходів для забезпечення поінформованості кожного з батьків про важливість для їхньої дитини та їх обох установлення та підтримання регулярного контакту з їхньою дитиною.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У пункті 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Згідно з пунктом 3 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства» встановлює право дитини, яка проживає окремо від батьків або одного з них, на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. При цьому, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Отже, визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суди мають враховувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини та принцип забезпечення найважливіших інтересів дитини.

В усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3 Конвенції про права дитини).

Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20 (провадження № 61-16244св21), від 08 лютого 2023 року у справі № 334/1202/20 (провадження № 61-7951св22), від 15 серпня 2023 року у справі № 759/4170/20 (провадження № 61-3420св23), від 26 жовтня 2023 року у справі № 233/418/22 (провадження № 61-11951св23).

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" і ч. 4 ст. 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема,стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 у справі "М.С. проти України", заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по - друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

За відсутності виключних обставин, які б могли свідчити про те, що особисте спілкування батька, діда і баби дитини між собою суперечить інтересам дитини, встановлення такогообмеження є порушенням не лише прав батька, діда і баби, а і самої дитини.Вказане підтверджується також рішеннями Європейського суду з прав людини (рішення у справі "Хокканен проти Фінляндії" від 23 вересня 1994 року, "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року).

У справі «Швець проти України» (п.36-37) суд вказав, що у справах щодо здійснення одним із батьків прав на спілкування стаття 8 Конвенції передбачає батьківське право на вжиття заходів з метою возз`єднання зі своєю дитиною та обов`язок національних органів влади сприяти такому возз`єднанню настільки, наскільки інтереси дитини передбачають, що має бути зроблено все для збереження особистих стосунків, і, за необхідності, «відновлення» сім`ї; обов`язок держави полягає не у досягненні результату, а у вжитті заходів

Адекватність вжитих заходів має оцінюватись оперативністю їхнього виконання, оскільки плин часу може мати непоправні наслідки для відносин між дитиною та тим із батьків, хто з нею не проживає; не можна виключати застосування санкцій у випадку неправомірної поведінки того з батьків, з яким проживають діти.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й передусім повинні бути визначені інтереси дитини, а вже тільки потім - права її батьків.

Крім того, суд звертає увагу також і на позицію ВС, викладену у постанові від 30.2021 року у справі № 176/1955/20 (провадження № 61-11417св21) де зазначено, що суду необхідно призначати зустрічі малолітніх дітей (2 роки) з батьком без присутності матері, якщо між батьками виникають конфлікти при дітях під час зустрічей за участю матері, що перешкоджає налагодити контакт батька з дітьми й негативно впливає на психологічний та емоційний стан дітей. Такий порядок та час спілкування батька з дітьми відповідає їхнім інтересам, дозволить налагодити психологічний контакт дітей з батьком і не порушить звичайних для них умов життя та розпорядку дня.З урахуванням установлених у цій справі обставин, за якими між сторонами склались неприязні стосунки, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дітьми, які проживають із нею, під час зустрічей батька з дітьми за участю матері між ними виникають сварки у присутності дітей, суди правильно виходили з того, що вказана обставина, зокрема присутність під час зустрічей матері, може негативно впливати на психологічний та емоційний стан дітей.

Враховується також і позиція ВС, викладена у постанові від 15 жовтня 2018 року у справі N 686/14512/17 (провадження N 61-7540св18) де зазначено, що небажання дитини спілкуватися з батьком і відсутність прихильності до нього не можуть бути покладені в основу судового рішення, враховуючи малий вік дитини та факт її постійного проживання з матір`ю, яка має конфлікт із батьком, що негативно впливає на сприйняття дитиною його особи. За таких обставин небажання дитини спілкуватися з батьком зумовлене ситуацією, яка склалася між сторонами, і не може бути підставою для обмеження батька в реалізації його батьківських прав на участь у вихованні дитини і спілкуванні з нею. Касаційний суд відхилив доводи заявника про необхідність проведення зустрічей дитини з батьком виключно у її присутності, оскільки суди встановили, що між сторонами існує конфлікт і постійно виникають суперечки та сварки, що впливає на ставлення дитини до батька, тому проведення зустрічей у присутності матері не сприятиме налагодженню стосунків між батьком та дитиною.

Аналізуючи викладене, у даному випадку, на переконання суду, доцільним було б організовувати зустрічі батька з дітьми (на перших етапах) у присутності уповноваженої особи органу опіки та піклування, зокрема психолога (як спостерігача та особи, яка б могла надати професійну допомогу під час налагодження контакту батька з доньками). Таке питання було поставлено перед представником цього органу у судовому засіданні. Разом із тим, національним законодавством не визначено участь органу опіки та піклування чи їх посадових осіб на етапі виконання судового рішення. Законом України «Про виконавче провадження» визначено виключно примусовий порядок виконання таких судових рішень, який не бере до уваги найкращі інтереси дитини, а визначає виключно вчинення певних виконавчих дій. ЄСПЛ неодноразово встановлював системну проблему національного законодавства з цього питання, зокрема суд неодноразово встановлював у справах проти України, що невжиття належних заходів для виконання судових рішень стосовно дітей є наслідком недостатньо розвинутих законодавчих та адміністративних механізмів, які б могли прискорити добровільне дотримання домовленостей із залученням фахівців органів опіки та піклування. Крім того, наявні механізми не передбачали відповідні і конкретні заходи для забезпечення примусового виконання рішення, яким було встановлено домовленості про побачення, відповідно до принципу пропорційності. Ніщо не свідчить про те, що під час виконавчого провадження органи державної влади коли-небудь розглядали механізми добровільного виконання рішення, наприклад, шляхом розробки комплексної стратегії виконання, в тому числі цільової підтримки дитини. Залишається незрозумілим, наскільки до процесу могли бути залучені органи опіки та піклування та чи могли бути використані які-небудь засоби врегулювання сімейних конфліктів. Суд також вважає, що описана бездіяльність національних органів влади, зокрема, неналежний спосіб, у який національні органи влади організовували виконання рішення про надання доступу до дитини, була не лише результатом неналежного виконання обов`язків посадовими особами, відповідальними за виконання рішення. Вбачається, що до цих недоліків також призвели недостатньо розвинуті законодавчі та адміністративні механізми. (Рішення у справі «Вишняков проти України» (Vyshnyakov v. Ukraine), пункт 46, рішення у справах «Бондар проти Україна» [Комітет] (Bondar v. Ukraine) [Committee], заява № 7097/18, пункт 36, від 17 грудня 2019 року, «Швець проти України» [Комітет] (Shvets v. Ukraine) [Committee], заява № 22208/17, пункт 38, від 23 липня 2019 року, рішення у справі «Ген та інші проти України» (Gen and others v. Ukraine), пункт 68).)

Відтак, за відсутності необхідного правового механізму у національному законодавстві, залучення посадових осіб органу опіки та піклування, повноваження яких щодо виконання рішення суду про визначення порядку побачення з дітьми не визначено, судом не може бути залучено посадових осіб такого органу до виконання рішення, оскільки таке втручання не відповідатиме критерію «встановлене згідно з законом» у контексті ст. 8 Конвенції.

VI. Оцінка та висновки суду за результатами розгляду справи.

Визначаючи способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, суд надає системну оцінку фактам та обставинам, які впливають на ухвалення даного рішення. Зокрема наголошує, що право батька на участь у спілкуванні з дітьми гарантовано вищевикладеними нормативними актами. Як встановлено вище, поведінка відповідача, яка передувала пред`явленню позову, її позиція щодо невизнання позову, свідчить про те, що вона дійсно прямо чи опосередковано чинить перешкоди у спілкуванні позивача із дітьми.

Характеризуючи батька, судом встановлено, що він має бажання спілкуватись із своїми дітьми, налагодити контакт, встановити із ними психоемоційний зв`язок та довірительні стосунки. Для цього часто ініціює побачення з дітьми. У своїй поведінці, спілкуванні із дітьми та із колишньою дружиною поводить себе спокійно, стримано, розважливо, намагається дбати про емоційний стан дітей, виявляє постійне, сумлінне та наполегливе бажання брати участь у їхньому житті. У сукупності із іншим, судом не встановлено будь-яких обставин, які б унеможливлювали побачень батька з дітьми.

Спростовуючи заперечення відповідача, суд, вважає за необхідне вказати таке. Як на підставу для відмови у позові, відповідач вказує, що позивач поводить себе агресивно, у кризових ситуаціях реагує неадекватно, виявляє неналежну поведінку, не здатний здійснювати повноцінний догляд та піклування за дітьми, переслідує егоцентричні наміри встановити диктатуру морального впливу, не здатний забезпечити навіть мінімальний рівень турботи, догляду, харчування, у нього відсутній будь-який досвід, базові знання та вміння спілкування із дітьми, тощо. Також висловлює свій особистий страх втратити контроль над дітьми, навіть візуальний, від чого їй стає страшно.

Дослідивши надані сторонами докази, судом не знайдено будь-якого підтвердження посилань відповідача. Навпаки, на переконання суду, у кожному із випадків, описаних відповідачем, позивач діяв як турботливий батько, намагався вчинити якнайкраще в інтересах дітей, відстоював своє безумовне право на участь у їхньому житті покладистими та мирними методами. Натомість поведінка відповідача свідчить про зворотнє, а саме про небажання сприяти розвитку стосунків дітей і батька, створення перешкод у їхній взаємодії, умисне створення конфліктних ситуацій, невдоволення будь-якими позитивними намаганнями, бурхливу негативну реакцію у моменти, коли батько намагається реалізувати свої права щодо дітей, психологічний вплив на дітей шляхом словесних образ батька у їхні присутності, крику у його бік, владного та скептичного тону у розмові з ним, тощо. Із досліджених доказів, у стороннього спостерігача, може скластись враження, що відповідач, вважаючи дітей виключно своїми, розпоряджається ними на власний розсуд, одноосібно приймає ті чи інші рішення, із власної волі надає дозвіл батьку на вчиненні тих чи інших дій, використовує дітей як засіб маніпуляції з метою задоволення власних егоцентрични прагнень, свої думки, бажання та методи виховання вважає єдино правильними, при цьому батько не має будь яких повноважень щодо реалізації своїх прав та повинен реалізовувати їх (навіть взяти дитину на руки) з дозволу та під контролем відповідача.

Спростовуючи посилання відповідача варто вказати, що дійсно, шлюб між сторонами було розірвано у ранньому віці дітей, а отже позивач не набув достатнього рівня навичок у спілкуванні та догляді за дітьми, як його досягнула відповідач. Разом із тим, без спілкування із власними дітьми, слухаючи їхні потреби, вивчаючи їхній характер, реакції, взаємодіючи у будь-якій формі, позивач (як і будь-яка особа), у інший спосіб, не зможе здобути таких навичок. З плином часу, за відсутності спілкування, зв`язок батька, який прагне спілкування, та дітей, яких потенційно у цьому обмежують, обґрунтовуючи це недосвідченістю батька, може бути втрачено та ніколи не відновлено, що є неприпустимим. Окрім того, суд вважає необґрунтованим та неспроможним пояснення відповідача про її страх втратити візуальний контроль над дітьми. Психоемоційний стан відповідача, її фобії, особливості психіки та характеру, підвищене почуття тривожності, темперамент, прагнення контролю чи інші індивідуальні характеристики особистості не можуть обґрунтовувати непропорційне втручання та порушення права іншого із батьків.

Крім того, в контексті заперечень відповідача, суд вважає за необхідне роз`яснити останній, що графік побачень, який встановлено органом опіки та піклування чи судом містить обов`язкових характер. Тобто у визначені дні та години, батько має безумовне право на побачення та спілкування із дітьми. Однак встановлення такого графіку не означає, що у інші дні, відповідач позбавлена обов`язку надавати дітей для побачень із батьком, а батько позбавлений права спілкування чи побачення із дітьми. Як було вказано вище, права та обов`язки щодо дітей здійснюються за домовленістю між батьками, та жоден із них не має права перешкоджати іншому у їх здійсненні. Відтак, якщо у батька є бажання бачити дитину у інший день, аніж той, який передбачено графіком, він має на це право. В даному випадку таке право реалізується за домовленістю між батьками. При цьому відмова у побаченні чи спілкуванні із дітьми можлива виключно із суттєвих, поважних, в розумній мірі обґрунтованих та достатніх підстав, що унеможливлюють, або суттєво утруднюють таку зустріч. У іншому ж випадку, батьки, в процесі комунікації, повинні дійти добровільної згоди щодо тих чи інших обставин, які стосуються побачень із дітьми. Обмеження прав іншого із батьків без достатніх на те підстав є неприпустимим.

Що стосується встановлення графіку побачень із дітьми без присутності матері, суд доходить висновку про таке.

Діти сторін перебувають у ранньому дитячому віці, зокрема вони ще не досягли 2-річного та 4-річного віку. Вік дітей, у сукупності з іншими обставинами, має суттєве значення для вирішення справи. У даному віці поведінка дітей не завжди є усвідомленою. Звичайною є ситуація, коли діти, проживаючи спільно із матір`ю, мають із нею міцніший психо-емоційний зв`язок, аніж із батьком, який фактично не проживав разом із дітьми у перші роки їхнього життя, відчувають до неї більшу прихильність, почуття захищеності, спорідненості. Складнішою буде ситуація, коли батько, який був частково відсутній у житті дитини, зявляється раптово. За короткий проміжок дитячого життя, дитина може не сприймати відсутнього батька на рівні із матірю, побоюватись із ним контакту, виявляти тривожну реакцію на нього, не сприймати його повноцінно, як батька, тощо. Психологічна прив`язаність дітей до матері, обумовлює необхідність поступової адаптації дитини до відновлення стосунків з батьком. При цьому, на переконання суду, помилковим буде обґрунтовувати поступовість адаптації для кожної дитини окремо, зважаючи на різницю у їхньому віці, аби не розділяти їх, та не фрагментувати відновлення стосунків з батьком (його сприйняття) та забезпечити синхронність руху у цьому напрямку.

Разом із тим, в даному випадку, між сторонами існує конфлікт, постійно виникають суперечки та сварки в присутності дітей, що впливає на ставлення дитини до батька, та загалом на психоемоційний стан дітей, що може завдати шкоди як їм безпосередньо, так і стосункам, які формуються між батьками та дітьми. Така ситуація є несприятливою для особистісного та психоемоційного розвитку дітей, з найкращих інтересів яких виходить суд, ухвалюючи дане рішення.

Так, на переконання суду за конкретних обставин цієї справи, суд, враховуючи позицію позивача, вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги частково та виходячи із найкращих інтересів дітей, при цьому враховуючи права обох з батьків, визначити такий порядок спілкування та побачення батька з дітьми, який врахує певний період адаптації у їхніх стосунках, забезпечить поступове звикання дітей до батька, не викличе відторгнення. Відтак, враховуючи викладене, суд вважає за необхідне встановити позивачу такий графік побачень із його дітьми:

- до досягнення старшою дитиною чотирирічного віку, а саме до 04.11.2024 року - у присутності матері, щонеділі у проміжку часу із 09:00 години до 17:00 за місцем проживання дітей, або у іншому місці за згодою батьків;

- після досягнення досягнення старшою дитиною чотирирічного віку, а саме з 04.11.2024 року по 02.12 2024 року, без присутності матері, щонеділі у проміжку часу із 09:00 години до 17:00, але не більш ніж 3 години, у місці за вибором батька із обов`язком забрати дітей із місця їхнього місця проживання та повернути назад до місця проживання.

- із 02.12 2024 року по 02.01 2025 року, без присутності матері, щонеділі у проміжку часу із 09:00 години до 17:00, але не більш ніж 4 години, у місці за вибором батька із обов`язком забрати дітей із місця їхнього місця проживання та повернути назад до місця проживання.

- із 02.01 2025 року по 03.02. 2025 року, без присутності матері, щонеділі у проміжку часу із 09:00 години до 17:00, але не більш ніж 6 години, у місці за вибором батька із обов`язком забрати дітей із місця їхнього місця проживання та повернути назад до місця проживання.

- із 03.02.2025 року, без присутності матері, щонеділі у проміжку часу із 09:00 години до 17:00, у місці за вибором батька із обов`язком забрати дітей із місця їхнього місця проживання та повернути назад до місця проживання.

- у різдвяні та новорічні та пасхальні свята 2024-2025 року та подальших років, щорічно, у проміжку часу із 09:00 години до 22:00, почергово без присутності матері, святкові дні - 16 червня (день ОСОБА_6 ), 04 листопада (день народження Емми), ІНФОРМАЦІЯ_7 , щорічно, спільно з матр`ю та у її присутності.

- у святкові дні 15 серпня (день народження ОСОБА_1 ), 08 серпня (день народження бабусі ОСОБА_8 ), 22, ІНФОРМАЦІЯ_6 (день народження дідуся ОСОБА_9 ), 18 червня (День батька), щорічно, починаючи із 2025 року, у проміжок часу із 09:00 години до 18:00, без присутності матері у місці за вибором батька із обов`язком забрати дітей із місця їхнього місця проживання та повернути назад до місця проживання.

Суд вважає, що визначення саме такого способу участі у спілкуванні та вихованні дитини є таким, що відповідатиме найкращим інтересам дітей, їх віковим потребам, адаптує, та налаштує дітей до батька. Разом із тим, подальші зустрічі у присутності матері, як і відсутність строку для адаптації, рівним чином не призведуть до відновлення теплих батьківських стосунків, а також не забезпечить дітям нормального психологічного стану під час таких зустрічей, з урахуванням напружених відносин між батьками дитини.

Саме вещеописаний спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, відповідатиме можливості дітей у повній мірі сприйняти спілкування кожного з батьків, не буде порушувати їх інтересів, сприятиме встановленню контакту батька з дітьми та забезпечуватиме розумний баланс і рівність прав обох батьків.

Водночас суд вважає, що спілкування батька з доньками без участі матері буде сприяти повноцінному їх вихованню, розвитку, оскільки спілкування дитини з батьками, а батьків - зі своїми дітьми служить задоволенню життєво важливих потреб дитини. Безпосередня участь батька у вихованні доньок, регулярне спілкування між ними не лише забезпечить дотримання батьківських прав позивача, а насамперед буде відповідати інтересам дитини.

На переконання суду, з урахуванням відносин між сторонами, побоювань відповідачки, як матері, щодо необхідності її присутності під час побачень дітей з батьком через їхній вік, відсутність стійкого контакту між батьком і доньками, в силу, зокрема, роздільного проживання, час до досягнення старшою донькою чотирирічного віку, буде достатнім для того, щоб позивач мав змогу налагодити взаємозв`язок з дітьми, бути обізнаним про їхні потреби, звички, вподобання їхній розпорядок дня, графік сну, харчування, стан здоров`я тощо, щоб мати змогу в подальшому спілкуватись з доньками без присутності матері, що в свою чергу відповідатиме найвищим і найкращим інтересам самих дітей, позитивно вплине і на стосунки батьків.

Окремо, суд вважає за необхідне вказати про таке.

Оцінюючи доводи сторін, судом може бути констатовано про існування тривалого міжособистісного конфлікту між ними, «заручниками» якого є їхні малолітні діти. На переконання суду, неприпустимим є спрощений підхід до вирішення такої категорії справ, а тому ухвалюючи рішення, необхідно з усією відповідальністю звернути увагу її сторін на наслідки, які можуть настати, у випадку продовження існування неприпустимо безвідповідального конфлікту між батьками. Неприязні стосунки батьків, які викликані особистими обставинами сімейного життя, задавненими образами чи конкуренцією у основоположних питаннях виховання дітей, прагнення до одноосібного впливу на них, відсутність взаємоповаги та розпалювання конфлікту у їхній присутності, перш за все завдають непоправної шкоди найкращим інтересам дітей, несуть в собі психотравмуючу дію, яка має потенціал для розвитку у їхньому подальшому підлітковому чи дорослому житті.

Ухвалюючи рішення у даному випадку, суд керується критерієм найкращих інтересів дітей. Однак не тільки суд повинен виходити із даного принципу, але і обоє з батьків. Батько і мати повинні дотримуватись справедливого балансу не тільки між своїми інтересами у питаннях виховання дітей та участі у їхньому житті, а й дбати про інтереси дітей, незважаючи на неприязні стосунки між собою, поставити їх у пріорітет над власним «его», а у випадках, які цього потребують, поступитись власними амбіціями. Той з батьків, з ким залишились проживати діти після розірвання шлюбу, повинен розуміти, що прагнення іншого до побачень із дітьми та спілкування з ними, є природнім, оскільки у останнього відсутня можливість перебувати поруч із дітьми стільки часу, скільки б йому хотілось. В цьому контексті, важливо не втратити звязок дитини та одного із батьків, який проживає окремо від неї, зберегти спорідненість, відчуття батьківства. Необхідно розуміти, що внаслідок необдуманих вчинків батьків, які виникають внаслідок емоцій, такий звязок з легкістю може бути втрачений у ранньому дитячому віці та у подальшому відновленню не підлягатиме.

У даній справі, на підставі дослідженого обсягу доказів, судом може бути констатовано, що батько докладає усіх зусиль, аби зберегти звязок із дітьми. З розумною періодичністю дізнається про життя дітей, часто ініціює питання щодо побачень із ними, під час зустрічей поводить себе спокійно, виважено, старається заспокоювати дітей, налагодити з ними контакт, знайти підхід, який частково втрачено у звязку із роздільним проживанням, бажає проводити час та бути активно присутнім у житті дітей. Натомість відповідач не завжди сприяє батькові у реалізації його найкращих прагнень, не керується найкращими інтересами дітей навіть за її усвідомленого переконання про зворотнє, виходить із власного, субєктивного бачення, яке грунтується на особливостях її особистості, психоемоційного стану та страхах. Так дійсно, можна припустити, що позивач не має достатнього досвіду у спілкуванні з дітьми та може припускатись помилок. Однак така обставина виникла не з вини батька, а з наслідків розриву між сторонами шлюбних стосунків, роздільного проживання та дій чи бездіяльності самої відповідачки. Разом із тим, будь-хто з батьків набуває досвіду саме із появою дітей: у ході догляду за ними, спостереження, спілкування, шляхом спроб, помилок та роботою над ними. Такий досвід не приходить сам по собі.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне застерегти сторін про те, що допоки між ними буде існувати міжособистісний конфлікт, їхні діти зазнаватимуть необгрунтованого психологічного травматизму, який, у подальшому, матиме наслідок як для дітей так і для самих батьків. А тому, керуючись найкращими інтересами дітей, а не власними амбіціями, батькам необхідно примиритись між собою, у випадках які цього потребують пробачити один одному, навчитись комунікувати у питанні виховання дітей розуміючи при цьому безальтернативність такого шляху та подальшу безперспективність перебування у стані конфлікту.

На підставі наведеного, керуючись ст.19, 55 Конституції України, ст.ст. 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 19, 141, 153, 157, 159 СК України, ст.ст. 2, 4, 5, 7 Конвенції «Про контакт з дітьми», ст.ст.3, 9, 18, 27 Конвенції про права дитини, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статями 2, 4, 5, 12, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , місце проживання якої зареєстровано по АДРЕСА_2 , усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання якого зареєстровано по АДРЕСА_1 , перешкоди у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначити порядок спілкування та побачення ОСОБА_1 , із його дітьми - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та встановити такий порядок побачень:

- до досягнення старшою дитиною чотирирічного віку, а саме до 04.11.2024 року - у присутності матері, щонеділі у проміжку часу із 09:00 години до 17:00 за місцем проживання дітей, або у іншому місці за згодою батьків;

- після досягнення старшою дитиною чотирирічного віку, а саме з 04.11.2024 року по 02.12.2024 року, без присутності матері, щонеділі у проміжку часу із 09:00 години до 17:00, але не більш ніж 3 години, у місці за вибором батька із обов`язком забрати дітей із місця їхнього місця проживання та повернути назад до місця проживання;

- з 02.12.2024 року по 02.01.2025 року, без присутності матері, щонеділі у проміжку часу із 09:00 години до 17:00, але не більш ніж 4 години, у місці за вибором батька із обов`язком забрати дітей із місця їхнього проживання та повернути назад до місця проживання;

- з 02.01.2025 року по 03.01.2026 року, без присутності матері, щонеділі у проміжку часу з 09:00 години до 17:00, але не більш ніж 6 години, у місці за вибором батька із обов`язком забрати дітей із місця їхнього проживання та повернути назад до місця проживання;

- з 03.01.2026 року, без присутності матері, щонеділі у проміжку часу із 09:00 години до 17:00, у місці за вибором батька із обов`язком забрати дітей із місця їхнього проживання та повернути назад до місця проживання;

- у різдвяні, новорічні та пасхальні свята 2024-2025 року та подальших років, щорічно, у проміжку часу із 09:00 години до 22:00 почергово без присутності матері, святкові дні - 16 червня (день ОСОБА_6 ), 04 листопада (день народження Емми), ІНФОРМАЦІЯ_7 , щорічно, спільно та з матр`ю та у її присутності.

-у святкові дні 15 серпня (день народження ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_5 (день народження бабусі ОСОБА_8 ), 22, ІНФОРМАЦІЯ_6 (день народження дідуся ОСОБА_9 ), 18 червня (День батька), щорічно, починаючи із 2025 року, у проміжок часу із 09:00 години до 18:00, без присутності матері у місці за вибором батька із обов`язком забрати дітей із місця їхнього місця проживання та повернути назад до місця проживання.

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 ), зареєстрована АДРЕСА_2 , судовий збір в сумі 541,8 грн., на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду.

Головуючий суддя С. В. Мілінчук