Справа № 298/1398/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 травня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 27 квітня 2022 року, ухвалене головуючою суддею Лютянською М.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання допустити до роботи та стягнення середнього заробітку

встановив:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі Філія «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця») про визнання протиправним і скасування наказу, зобов`язання допустити до роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що наказом (розпорядженням) Виробничого підрозділу «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» Філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» від 01 липня 2020 року № 792-ОС ОСОБА_1 в порядку переведення з Виробничого підрозділу «Вокзал станції «Ужгород»» Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» прийнята з 01 липня 2020 року на посаду касира локації на вокзалі станції «Ужгород».

Наказом (розпорядженням) Виробничого підрозділу «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» від 10 грудня 2021 року № 1443-ОС «Про відсторонення від роботи» ОСОБА_1 відсторонена від роботи касира локації на вокзалі станції «Ужгород» з 11 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до надання одного з документів, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, або протипоказань до його здійснення, або електронного COVID-сертифіката про одужання у мобільному застосунку «Дія» (з визначеним терміном дії).

З вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлена 11 грудня 2021 року.

Позивач вважала, що вказаний наказ виданий з порушенням трудового законодавства. Наказ (розпорядження) відповідача про відсторонення працівника від роботи без збереження заробітної плати у зв`язку з ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 не передбачений ані внутрішніми нормами філії, ані чинним законодавством. Цей наказ є безпідставним, дискримінаційним, порушує права та свободи людини і громадянина, суперечить Конституції України, законам України, іншим нормативно?правовим актам, а також чинним для України міжнародним договорам.

Як на підставу для відсторонення позивача від роботи відповідач послався, зокрема, на статтю 46 КЗпП України, яка передбачає можливість такого відсторонення працівника у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Жодної з таких підстав для відсторонення позивача від роботи не було.

Норми статті 46 КЗпП України не передбачають відсторонення працівника від роботи за ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення проти хвороби COVID-19, а законами України таке обов`язкове профілактичне щеплення не передбачене і в порядку, встановленому статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», до обов`язкового календаря профілактичних щеплень не включене.

Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 просила суд:

визнати протиправним та скасувати наказ від 10 грудня 2021 року № 1443-ОС «Про відсторонення від роботи», виданий Виробничим підрозділом «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця»;

зобов`язати Філію «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» допустити до роботи касира локації на вокзалі станції «Ужгород» Виробничого підрозділу «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 та виплатити їй середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області рішенням від 27 квітня 2022 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ від 10 грудня 2021 року № 1443-ОС «Про відсторонення від роботи», виданий Виробничим підрозділом «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця».

Зобов`язав Філію «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» виплатити ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи (середній заробіток за час вимушеного прогулу) з 10 грудня 2021 року до 23 березня 2022 року.

Стягнуто з Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 2 481 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, АТ «Укрзалізниця» оскаржило його в апеляційному порядку.

Вказує, що суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач не підтвердив факт повідомлення позивачки про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 або надання довідки про абсолютні протипоказання щодо, позаяк таке повідомлення було здійснене 27.11.2021, тобто, до видання наказу про відсторонення позивачки від роботи.

Крім того, відсутність такого повідомлення не була підставою позову і такий факт не оспорювався позивачкою.

Відсторонення позивачки від роботи було правомірним і було здійснене з додержанням вимог законодавства в ситуації, коли вжиття заходів для запобігання поширенню небезпечної інфекційної хвороби COVID-19 було вкрай необхідним і відповідало суспільному інтересу, який у цьому випадку превалює над індивідуальним інтересом певної особи.

Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити в позові.

У відзиві на апеляцію позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Марчишак Ю.М. вказують на її необґрунтованість, просять залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Посилаються загалом на ті самі обставини, якими обґрунтовувався позов.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 17 липня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» задоволено частково. Рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 27 квітня 2022 року скасовано. Провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі; тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже, неможливістю вирішення цивільного спору. Тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Постановою Верховного суду від 10 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Марчишак Ю.М., задоволено частково.

Постанову Закарпатського апеляційного суду від 17 липня 2023 року скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова мотивована тим, що апеляційний суд, закриваючи провадження у справі, не звернув уваги на те, що суд першої інстанції визначився належним чином з суб`єктним складом сторін, зазначивши у вступній та резолютивній частинах судового рішення, що відповідачем у справі є саме АТ «Укрзалізниця» в особі Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі, апеляційний суд передчасно врахував, що відповідачем у справі є Філія «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця», яка відповідно до положень статей 47, 48 ЦПК України та Положення про Філію АТ «Укрзалізниця» не може виступати стороною у цивільному процесі, внаслідок чого такий позов не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, не мотивуючи, на підставі яких доказів встановлені такі обставини за умови визначення саме судом першої інстанції відповідачем АТ «Укрзалізниця», що не заперечувалось його представником.

В дане судове засідання ОСОБА_1 та її представник в особі адвоката Марчишак Ю.М. не з`явились. Проте, подали 16.05.2024 року заяви про розгляд даної справи у їх відсутності.

Відтак, колегія суддів вважає, що відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України справу слід розглядати за неявки ОСОБА_1 та її представника в особі адвоката Марчишак Ю.М.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги, відзиву на скаргу, колегія суддів вважає що така підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з того, що позаяк відсторонення ОСОБА_1 відбулось у спосіб, інший ніж визначений в ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» без винесення відповідного подання посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивачки від роботи, тому наказ про відсторонення підлягає скасуванню.

Проте, таких висновків суд першої інстанції дійшов у супереч наявних обставин справи та вимог норм матеріального права, виходячи з наступних мотивів.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що наказом (розпорядженням) Виробничого підрозділу «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» від 01 липня 2020 року № 792-ОС ОСОБА_1 в порядку переведення з Виробничого підрозділу «Вокзал станції «Ужгород»» Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» прийнята з 01 липня 2020 року на посаду касира локації на вокзалі станції «Ужгород».

Наказом (розпорядженням) Виробничого підрозділу «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» від 10 грудня 2021 року № 1443-ОС «Про відсторонення від роботи» ОСОБА_1 відсторонена від роботи касира локації на вокзалі станції «Ужгород» з 11 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до надання одного з документів, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19, або протипоказань до його здійснення, або електронного COVID-сертифіката про одужання у мобільному застосунку «Дія» (з визначеним терміном дії).

З огляду на зміст вказаного наказу ОСОБА_1 відсторонена від роботи у зв`язку з ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID?19, згідно зі статтею 46 КЗпП України, абзацу 2 частини першої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», підпунктів 2, 3 пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, керуючись Статутом АТ «Українська залізниця», Положенням про Філію «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця», у зв`язку з набранням чинності 09 грудня 2021 року наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01 листопада 2021 року № 2393, що розширює перелік осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, на підставі складеного акта про невиконання зобов`язання та ухилення від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, з яким працівник був ознайомлений 27 листопада 2021 року.

Відповідно до медичного висновку від 02 грудня 2021 року № Х7СВ?98МВ?8МКВ?НТНМ у період з 02 до 10 грудня 2021 року ОСОБА_1 була тимчасово непрацездатна.

У період з грудня 2020 року до листопада 2021 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 290,53 грн.

23 березня 2022 року наказом № 209-ОС Виробничого підрозділу «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» допущено касира ОСОБА_1 до роботи з 24 березня 2022 року, позивач продовжує працювати на своїй посаді.

Згідно з посадовою інструкцією ОСОБА_1 , затвердженою начальником Виробничого підрозділу «Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті» Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» 01 червня 2020 року, призначення на посаду касира локації на базі вказаного виробничого підрозділу, переведення та звільнення з посади здійснюється наказом цього виробничого підрозділу з дотриманням вимог КЗпП України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивачки, підпадають під дію статті 8 Конвенції.

Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

ОСОБА_1 з 01.07.2020 року працює на посаді касира локації на вокзалі станції Ужгород виробничого підрозділу Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті філії пасажирська компанія АТ «Українська залізниця».

Відповідно до пункту 4.1. Посадової інструкції касира за реєстраційним № 89 від 01.06.2020 року, затвердженої начальником виробничого підрозділу Український центр по обслуговуванню пасажирів на залізничному транспорті філії пасажирська компанія АТ «Українська залізниця», основною метою діяльності касира локації на вокзалі станції «Ужгород» є здійснення індексації грошової виручки виробничого підрозділу.

Відповідно до своїх посадових обов`язків ОСОБА_1 , зокрема:

-Забезпечує прийом та перерахування грошової виручки за зміну у квиткових касирів та відправлення цих грошей до банку (п.5.1. посадової інструкції);

-Звіряє відповідність сум, зокрема грошової готівки, яка здається до інкасації касиром квитковим та грошової виручки, зазначеної у Добовому звіті квиткового касира (п.5.3. посадової інструкції);

-Проводить інкасацію грошової виручки виключно у присутності інкасуємого (п.5.4. посадової інструкції);

-Після закінчення прийому звітів касирів квиткових заповнює Відомість станційної виручки виробничого підрозділу і проводить підрахунки сум по графах відомості (п.5.5. посадової інструкції);

-Формує по відповідних рахунках інкасаторську сумку у повній відповідності до відомості станційної виручки (п.5.7. посадової інструкції);

-При здачі сумки під час інкасації грошової виручки в обов`язковому порядку перевіряє службове посвідчення особи інкасатора банку, надає зразки відбитків пломбіратора виробничого підрозділу для звірки відбитків на сумах (п.5.9. посадової інструкції).

Згідно із п.8.1. посадової інструкції ОСОБА_1 як касир локації взаємодіє із завідувачем каси квиткової, представником банку та квитковими касирами локації.

Відповідно до положень частини першої статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. За змістом частини другої цієї статті держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта вказаної статті).

Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

в інших випадках, передбачених законодавством.

Термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV «Перехідні положення»). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.

Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини).

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 Цивільного кодексу України якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» за № 2801-XII, громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» за № 1645-ІІІ визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

За статтею 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» за № 1645-ІІІ протиепідемічні заходи це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Стаття 11 цього Закону за № 1645-ІІІ визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Частиною першою cтатті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» за № 1645-ІІІ передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 цього Закону за № 1645-ІІІ).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 цього Закону за № 1645-ІІІ).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 цього Закону за № 1645-ІІІ).

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 цього Закону за № 1645-ІІІ).

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 цього Закону за № 1645-ІІІ).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі Положення про МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (далі Перелік № 83), до якого віднесено, зокрема, АТ «Укрзалізниця».

Наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 09 грудня 2021 року, Перелік № 2153 було доповнено пунктами 46, відповідно до яких у Перелік увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку № 83.

Наказом МОЗ від 30 листопада 2021 року № 2664 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 31 січня 2022 року, Перелік № 2153 доповнено пунктами 79, згідно з якими до Переліку увійшли працівники органів місцевого самоврядування, закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, комунальних підприємств, установ та організацій.

Наказом МОЗ від 25 лютого 2022 року № 380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 1236, зокрема на період воєнного стану:

фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19;

фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях;

закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану;

пункт 41-6 постанови № 1236 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану».

Указане вище свідчить про те, що після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19.

Крім цього, обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» за № 4004-XII, який передбачав, що санітарне та епідемічне благополуччя населення це стан здоров`я населення та середовища життєдіяльності людини, при якому показники захворюваності перебувають на усталеному рівні для даної території, умови проживання сприятливі для населення, а параметри факторів середовища життєдіяльності знаходяться в межах, визначених санітарними нормами.

А постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 (про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236 Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2) у пункті 19 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Разом з тим, відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Доцільним буде зауважити, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19, і відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак суд першої інстанції залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи касиром локації, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку.

У даному випадку принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим.

Тоді як за обставинами справи з врахуванням характеру та специфіки роботи касира локації, яка пов`язана з постійним контактуванням з необмеженим колом людей внаслідок посадових обов`язків, не дає відповідачу можливості організувати роботу ОСОБА_1 дистанційно, позаяк інкасація грошових коштів здійснюється безпосередньо в касі та у присутності інкасуємого та після закінчення прийому звітів квиткових касирів. У зв`язку з потребою перебування позивачки на робочому місці у вокзалі станції Ужгород та контактуванні також з іншими людьми, існувала об`єктивна необхідність щеплення ОСОБА_1 у зв`язку із наявністю підвищеного ризику інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню серед інших працівників.

За наведених обставин, прийняття відповідачем 10.12.2021 наказу за №1443-ОС про відсторонення від роботи ОСОБА_1 було об`єктивно необхідним і пропорційним такій меті, що переслідувало легітимну мету по втручанню в її право на повагу до приватного життя.

Стосовно висновку суду першої інстанції, що відповідачем не було підтверджено факт повідомлення про необхідність обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19.

Зазначений висновок суду першої інстанції є передчасним у зв`язку із тим, що позивачка не обґрунтовувала свої вимоги такими доводами, тому такий висновок суду перебуває за межами заявлених позовних вимог.

Ба більше, наказ за №1443-ОС від 10.12.2021 Про відсторонення від роботи в описовій частині такого містить посилання в тому числі й на Акт про невиконання зобов`язання та ухилення від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19 з яким позивачка була ознайомлена 27.11.2021 р.

Окрім наведеного, колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відтак, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

А звідси, в доводах апеляційної скарги наведені ті обставини, які слугують підставою для колегії суддів стосовно відхилення заявлених позовних вимог, оскільки впливають на правові висновки у спірних правовідносинах та спростовують висновки суду першої інстанції.

Наведеного суд першої інстанції не врахував, та безпідставно дійшов висновку про задоволення позовних вимог в супереч законодавчих норм, які регулюють обов`язковість профілактичних щеплень від коронавірусу SARS-CoV-2. Відтак, такі висновки суду першої інстанції є такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства та досліджених обставинах, разом з зібраними у справі доказами та доводами учасників справи.

Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що у спірних правовідносинах право ОСОБА_1 не є порушене, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню за вищенаведених доводів, та у зв`язку із цим доводи апеляційної скарги є підставними.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 367, 368, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», задовольнити.

Рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 27 квітня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання допустити до роботи та стягнення середнього заробітку, відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 07 червня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: