КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 381/4354/23
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7355/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулова Н.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальність «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на рішення Бородянського районного суду Київської області від 01 лютого 2024 року,

встановив:

у листопаді 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 68 254 грн. 69 коп., посилаючись на те, що між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ОСОБА_1 02 лютого 2018 року було укладено кредитний договір. Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на поточний рахунок. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору утворилась заборгованість, яка складається з 28 565 грн. 00 коп. тіла кредиту та 39 689 грн. 69 коп. відсотків за користування кредитом. Зазначав, що він отримав право вимоги за вказаним кредитним договором, у зв`язку з чим просив стягнути заборгованість.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 01 лютого 2024 року позов було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 29 128 грн. 47 коп.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині вирішення вимог про стягнення відсотків скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 02 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику було встановлено кредитний ліміт на платіжну картку. 20 вересня 2019 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого право було відступлено право вимоги в ому числі до ОСОБА_1 28 грудня 2022 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого право вимоги до ОСОБА_1 за договором від 02 лютого 2018 року перейшло до позивача. Станом на день відступлення права вимоги первісним кредитором - 12 грудня 2019 року розмір заборгованості ОСОБА_1 становив 29 128 грн. 47 коп., що складається з 28 565 грн. тіла кредиту та 563 грн. 47 коп. відсотків за користування кредитом. Також позивачем було нараховано відповідачу відсотки за користування кредитом за період з 12 грудня 2019 року по 27 грудня 2022 року в розмірі 39 126 грн. 22 коп. Враховуючи те, що зобов`язання відповідачем виконані не були, просив суд стягнути вказану заборгованість.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 01 лютого 2024 року позов було задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 29 128 грн. 47 коп. У задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитними коштами за період з 12 грудня 2019 року по 27 грудня 2022 року, суд першої інстанції виходив з того, що після відступлення права вимоги первісним кредитором у нових кредиторів не виникло право на нарахування та стягнення відсотків за користування кредитом.

В повному обсязі з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може з таких підстав.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що за умовами договору про відступлення прав вимоги до нового кредитора перейшло в тому числі право здійснювати нарахування та стягнення процентів.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 лютого 2018 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 шляхом підписання Заяви про надання Кредиту «Кредитна картка» №010/0246/82/0292878 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику було встановлено кредитний ліміт на платіжну картку в розмірі 25 500 грн. зі сплатою 45% річних строком до 02 лютого 2022 року (а.с.5-6).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В ч. 1 та 2 ст. 1054 ЦК України закріплено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

20 вересня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «Вердикт капітал» було укладено Договір відступлення права вимоги №114/2-19-F, відповідно до умов якого від первісного до нового кредитора було передано права вимоги до боржників (а.с.16-17). Відповідно до Реєстру боржників від 12 грудня 2019 року до Договору відступлення права вимоги №114/2-19-F від 20 вересня 2019 року до ТОВ «Вердикт капітал» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №010/0246/82/0292878 (а.с.18-19).

Відповідно до п. 2.4 вказаного Договору внаслідок передачі (відступлення) прав вимоги за цим договором новий кредитор заміняє первісного кредитора, що входять до портфеля заборгованості і відповідно вказані у реєстрах боржників. Права вимоги переходять до нового кредитора в повному обсязі, безвідзивно та без можливості зворотнього викупу. Зокрема, але не виключно, до нового кредитора переходить право здійснювати нарахування та стягнення процентів за кредитними договорами з дати відступлення прав вимоги за умови дотримання норм чинного законодавства.

Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

28 грудня 2022 року між ТОВ «Вердикт капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги №28-12/2022, відповідно до умов якого первісний кредитор передав новому кредитору права вимоги до боржників, зазначених у Додатках №1 та №3 (реєстрі боржників) (а.с.22-24).

Відповідно до Реєстру боржників до Договору №28-12/2022 від 28 грудня 2022 року до ТОВ «Коллект Центр» перейшло в тому числі право вимоги до ОСОБА_1 (а.с.25-26).

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, в даному випадку новий кредитор набув прав та обов`язків первісного кредитора, що свідчить про відсутність підстав вважати, що у нього відсутні права для нарахування та стягнення відсотків за користування кредитними коштами відповідно до умов укладеного договору.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (ч. 2 вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (ч. 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє іншу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Поряд з цим право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу строку його дії. Відповідний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12).

Зі змісту укладеного між первісним кредитором та відповідачем кредитного договору вбачається, що його сторони погодили сплату відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 45% річних, а також строк кредиту - 48 місяців, до 02 лютого 2022 року.

Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, свідчить про те, що відсотки за користування кредитними коштами нараховувались ним до грудня 2022 року, тоді як доказів продовження строку дії кредитного договору на вказаний період не надано.

Крім того, апеляційний суд позбавлений можливості провести власний розрахунок заборгованості ОСОБА_1 зі сплати відсотків виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4.1 Заяви про надання Кредиту «Кредитна картка» №010/0246/82/0292278, яка підписана ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», сторони погодили, що проценти нараховуються в порядку, визначеному підпунктами 2.52, 2.5.3 пункту 2.5 Статті 2 розділу 6 Правил.

Пунктом 4.4 сторони погодили, що черговість погашення заборгованості за Кредитом визначається підпунктом 2.5.11 пункту 2.5 Статті 2 Розділу 6 Правил

Правила, вказані у зазначених пунктах кредитного договору, які були погоджені з позичальником, в матеріалах справи відсутні.

З виписки по рахунку та розрахунку заборгованості відповідача, здійсненого на момент відступлення права вимоги первісним кредитором, вбачається, що ОСОБА_1 було використано кредитні кошти в загальному розмірі 27 004 грн. 42 коп., а сплачено в рахунок погашення боргу - 21 879 грн. 79 коп. З наданих до суду доказів неможливо встановити яким чином здійснювалось нарахування відсотків та в рахунок чого зараховувались сплачені ОСОБА_1 кошти. Крім того, розрахунок заборгованості свідчить про те, що відсотки, комісії та страхові платежі щомісячно зараховувались кредитором в рахунок тіла кредиту, тоді як доказів про те, що такі умови були погоджені з позичальником, матеріали справи не містять.

Також суд апеляційної інстанції бере до уваги те, що при зверненні до суду з позовом позивачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов`язанні.

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України.

У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що хоча суд першої інстанції і дійшов помилкового висновку про відсутність у нового кредитора права на стягнення відсотків за користування кредитними коштами відповідно до умов договору, однак матеріали справи не містять достатніх доказів для проведення відповідного розрахунку відсотків за період дії кредитного договору.

Положеннями ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В даному випадку висновок, зроблений судом першої інстанції, не в повному обсязі відповідає встановленим обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши мотивувальну його частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 01 лютого 2024 рокузмінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині залишити рішення без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді