КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/7576/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 369/14547/21

20 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шипова Кирила Юрійовича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Фінагеєвої І.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 09 грудня 2015 року між нею, як позичальником, та ОСОБА_2, як позикодавцем, в простій письмовій формі було підписано договір позики. Відповідно до п. 1 вказаного договору сума позики становить 13 000 000 грн., що еквівалентно 342 000 фунтів стерлінгів Великобританії. Цим же пунктом договору визначено обов`язок повернути позику без процентів в строк до 31 грудня 2017 року включно.

У цей же день, 09 грудня 2015 року, але фактично до підписання договору позики, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ою було підписано договір іпотеки № 5439, за яким в іпотеку ОСОБА_2 у передано будинок та земельні ділянки ОСОБА_1, що знаходяться у АДРЕСА_1 .

Договір позики від 09 грудня 2015 року позивач ОСОБА_1 вважає недійсним, посилаючись на те, що такий договір суперечить вимогам чинного законодавства України, волевиявлення позивача не було вільним, а справжні наміри відповідача (позикодавця) не відповідали змісту та умовам спірного договору.

Зазначала, що спірний договір не містить чіткого визначення валюти надання і валюти повернення позики, так само, як і не містить точного визначення суми позики, яка передбачалась до отримання за цим правочином. Насправді,відповідач не надавав, а позивач не приймала у позику кошти, які вказані у п. 1 спірного договору, розписки про отримання коштів не видавалось, безготівкові перекази зі сторони відповідача на користь позивача не надходили. Про неможливість передачі позики також свідчить і офіційний курс НБУ гривні до фунту стерлінгів на 09 грудня 2015 року, що в сукупності із невизначеністю валюти зобов`язання вказує на її нереальність. Відсутність визначеного способу передачі позики, відсутність суми та валюти позики і суперечливість між еквівалентами та курсом НБУ, відсутність доказів передання позики та наявності у відповідача таких коштів вказують на те, що реального укладення та виконання договору між сторонами не було. Сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору позики, наслідком чого, згідно ст. 638 ЦК України та абз. 3 п. 14 ПП ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року, є визнання неукладеності договору, тобто, встановлення факту, що він, як правочин з взаємними правами і обов`язками сторін, не відбувся.

Вказувала, що вона, підписуючи спірний договір, дійсно мала на меті отримання позики, в той час, як відповідач, вочевидь, мав інші наміри, спрямовані на отримання в іпотеку нерухомого майна, під заздалегідь недійсний договір позики, який допускає неоднозначні тлумачення розміру позики, порядку її повернення та факту її надання. Внаслідок підписання сторонами спірного договору у редакції, яка суперечить ст. 524, 533, 637, 1046 ЦК України, відповідач отримав право на власний розсуд визначати в якому розмірі та в якій валюті виставляти претензії позивачу та звертати стягнення на її майно, при цьому, реально не виконавши обов`язку передачі коштів. Так, на час пред`явлення даного позову відповідач (позикодавець) звернувся до суду із позовом у справі № 753/15971/20, в якому просить стягнути 13 000 000 грн в якості тіла позики та понад 3 000 000 грн інфляційних втрат і 3% річних, при цьому, одночасно звернувся до суду із позовом у справі № 757/51760/20-ц, в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки - вищевказане житло.

Позивач вважала, що відповідач, складаючи та надаючи для підпису позивачу спірний договір, не передбачав і не мав на меті реальне надання їй у позику коштів. Проте, з поведінки відповідача слідує, що його реальні наміри полягали у заволодінні майном позивача в порядку задоволення вимог кредитора, для чого і було складено текст договору, який має істотні розбіжності із нормами цивільного законодавства України. Зазначені доводи, на думку позивача,вказують на те, що сторони в дійсності не визначили суму та порядок надання позики та не передали її, допустивши при підписанні договору порушення норм матеріального права. При цьому, зі сторони відповідача були відсутні реальні наміри виконання позики, що в сукупності вказує на недійсність спірного договору.

З урахуванням наведеного, позивач просила суд визнати недійсним договір позики від 09 грудня 2015 року, підписаний між ОСОБА_2, як позикодавцем, та ОСОБА_1, як позичальником.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позикизалишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шипов Кирило Юрійович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповному з`ясуванні судом обставин справи та з покладенням в основу рішеннявисновків, які суперечать фактичним обставинами справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які посилався позивач в обгрунтування своїх вимог.

Судом першої інстанції не враховано, що договору позики передував договір іпотеки, який укладали в забезпечення виконання майбутньої позики, яка дійсно була потрібна позивачу, однак, яка так і не була визначена і надана.

Сума позики є істотною умовою відповідного договору, а тому повинна мати чітке і однозначне вираження, яке б не створювало сумнівів щодо її розміру, тоді як відмінність між 13 000 000 грн і 342 000 фунтів стерлінгів у понад 10 % чітко вказує на нетотожність цих сум, а отже і на відсутність визначення суми позики та її однакового розуміння обома сторонами.

Доводами позову було зазначено про намір отримати позику, однак про відсутність фактичної передачі грошей, що давало суду підстави для задоволення позову згідно ст. 1046, 1047 ЦК Укріїни, однак не було належним чином перевірено судом при розгляді справи.

Висновок суду першої інстанції про те, що факт неотримання коштів позивачем за договором позики спростовується пунктом 1 договору позики, в якому зазначено, що позичальник ОСОБА_1 отримала від позикодавця ОСОБА_2 , а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти, сторона позивача вважає таким, що має істотні внутрішні протиріччя та невідповідність нормам матеріального права, оскільки посилання суду на пункт 1 договору позики, а також на рішення в іншій справі, де розглядались інші обставини, не може підміняти собою, визначене в ст. 1047 ЦК України, правило оформлення позики, що сукупно з неузгодженістю суми позики підтверджує доводи позову в цій частині.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Сапалова Олена Валеріївна просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що доводи та вимоги, викладені в апеляційні скарзі, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки жодних порушень матеріальних та/або процесуальнихнорм при ухваленні рішення від 20 листопада 2023 року судом першої інстанції допущено не було.

Зазначає, що відповідно до положень, наведених у ст.ст. 524, 533 ЦК України, законодавець розділив такі 2 поняття стосовно валюти договору: валюта договору - валюта в якій зобов`язання має бути виражене, тобто, вказане, визначене у договорі; та валюта виконання договору - валюта в якій зобов`язання має бути безпосередньо виконано.

Отже, визначення еквіваленту іноземної валюти за офіційним курсом (і то в даному випадку наявні виключення - її визначення договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом) передбачено лише при визначенні валюти виконання зобов`язання (ст. 533 ЦК України), тобто, при стягненні грошових коштів, а не визначенні валюти зобов`язання (ст. 524 ЦК України), тобто, при зазначенні еквіваленту іноземної валюти в правочині.

Неправомірним вважає посилання позивача (апелянта) на ст. 533 ЦК України щодо визначення іноземної валюти у гривнях на підставі офіційного курсу, оскільки дана стаття регулює питання сплати коштів (по суті виконання зобов`язання) за договором і не стосується визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті під час укладання правочину.

При укладенні договору позики від 09 грудня 2015 року сторони визначали курс гривні до фунтів стерлінгів на підставі комерційного курсу, по суті будь-якого банка, що не суперечить правовим нормам. Враховуючи, що пройшов значний проміжок часу (більше семи з половиною років), тому неможливо чітко зазначити, за курсом якого комерційного банку вказувався такий еквівалент. Але сторони погодили такий курс власними підписами на договорі позики від 09.12.2015 року.

При цьому, сторона відповідачакатегорично не погоджується із думкою позивача, що визначення еквіваленту іноземної валюти при зазначенні саме гривні платіжним інструментом за договором може вважатися його істотною умовою.

Більш того, в договорі позики від 09 грудня 2015 року зобов`язання виражене в національній валюті України - гривні. І саме в гривнях зобов`язання за договором позики повинно було виконуватись.

Таким чином вважає, що в рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.11.2023 правомірно зазначено, що між сторонами укладено договір позики, який підписано позикодавцем та позичальником, тобто, позивачем. Договір позики містить предмет договору, розмір та строки позики, порядок надання та повернення позики. Сторони визначили і ОСОБА_1 погодилася з визначенням валюти надання позики і валюти повернення позики. Підпис ОСОБА_1 свідчить про її згоду з умовами договору позики.

Факт неотримання коштів позивачем за договором позики спростовується пунктом 1 договору позики, в якому зазначено, що позичальник ОСОБА_1 отримала від позикодавця ОСОБА_2 , а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 13 000 000 грн., що на день передачі грошей еквівалентно 342 000 фунтів стерлінгів Великобританії.

Також, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.10.2019 року, яке набрало законної сили 25.02.2020 року, у іншій справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору позики, встановлено, що сторони договору позики від 09.12.2015 року ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) досягли згоди щодо усіх обставин, які мають істотне значення для укладення такого договору. Факт отримання грошових коштів, наданих ОСОБА_2 позичальником ОСОБА_1 і її представником не оспорюється та під сумнів сторонами спору не ставиться. Підстави для визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 09 грудня 2015 року відсутні.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Сторона відповідача вважає, що судом першої інстанції у справі, яка переглядається, надано вірну оцінку обставинам справи та дослідженим доказам, правильно застосовано норми закону та ухвалено законне і обґрунтоване рішення про задоволення цивільного позову.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шипов Кирило Юрійович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Сапалова Олена Валеріївна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення сукду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу- без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики.

Відповідно до п. 1 вказаного договору позичальник ОСОБА_1 отримала від позикодавця ОСОБА_5 а, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 13 000 000 (тринадцять мільйонів) гривень 00 копійок, що на день передачі грошей еквівалентно 342 000 (триста сорок дві тисячі) фунтів стерлінгів Великобританії, які позичальник отримав від позикодавця до підписання цього договору і зобов`язувався повернути гроші без нарахування відсотків у строк до тридцять першого грудня дві тисячі сімнадцятого року включно.

Відповідно до п. 2 вищезазначеного договору позичальник зобов`язався повернути позикодавцю одержані у позику грошові кошти у порядку та умовах, передбачених цим договором.

У якості забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 09 грудня 2015 року, в той же день, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М., зареєстрований в реєстрі за № 5939.

Відповідно до п.1.1 вищезазначеного договору іпотеки, іпотекодавець ОСОБА_1 передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок по АДРЕСА_2 , житловою площею 111 кв.м., загальною площею 490,3 кв.м., земельну ділянку, площею 0,0405 га, кадастровий номер якої :82:121:0004, що знаходиться в у АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0414 га, кадастровий номер якої :82:121:0003, що знаходиться в у АДРЕСА_1 , та належать іпотекодавцю на праві власності.

За домовленістю сторін вартість предмета іпотеки становить 13 000 000 (тринадцять мільйонів) гривень 00 копійок, що еквівалентно 342 000 (триста сорок дві тисячі) фунтів стерлінгів Великобританії.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним, суд першої інстанції посилався на те, що договір позики підписано позикодавцем та позичальником, тобто, позивачем. Договір позики містить предмет договору, розмір та строки повернення позики, порядок надання та повернення позики. Сторони визначили і ОСОБА_1 погодилася з визначенням валюти надання позики і валюти повернення позики. Підпис ОСОБА_1 свідчить про її згоду з умовами договору позики..

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2023 року відповідає.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до положень статті 11 ЦК України договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, які підтверджують укладення договору, визначає його умов, а також засвідчують отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що однією із засад цивільного законодавства є добросовісність.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що не спростовано матеріалами справи та позивачем те, що відповідно до договору позики від 09 грудня 2015 року ОСОБА_1 рукописно підписала договір позики про отримання у борг від ОСОБА_5 а грошових коштів в сумі 13 000 000 (тринадцять мільйонів) гривень 00 копійок, що на день передачі грошей еквівалентно 342 000 (триста сорок дві тисячі) фунтів стерлінгів Великобританії. Зобов`язалася повернути зазначені кошти до 31.12.2017.

Позивачка була повністю ознайомлена з умовами договору позики, сумою позики, строком повернення грошових коштів шляхом підписання договору позики власною рукою.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не довела встановлених законом підстав для визнання недійсним оспорюваного договору позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач за опорюваним правочином грошові кошти від відповідача фактично не отримувала, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін, незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Як вбачається із умов договору позики від 09 грудня 2015 року, укладеного між сторонами, факт одержання грошових коштів підтверджується пунктом 1 вказаного договору, власноручно підписаного позивачкою.

Текст договору позики від 09 грудня 2015 року містить інформацію про те, що позичальник ОСОБА_1 отримала від позикодавця ОСОБА_5 а, а позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 13 000 000 (тринадцять мільйонів) гривень 00 копійок, що на день передачі грошей еквівалентно 342 000 (триста сорок дві тисячі) фунтів стерлінгів Великобританії, які позичальник отримав від позикодавця до підписання цього договору і зобов`язувався повернути гроші без нарахування відсотків у строк до тридцять першого грудня дві тисячі сімнадцятого року включно.

Таким чином, підписаний власноручно ОСОБА_1 договір позики підтверджує, як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання нею від ОСОБА_5 а грошової суми та обов`язок її повернути.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року при розгляді справи № 388/1354/17-ц (провадження № 61-45859св18), у якому зазначено, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Доводи апеляційної скарги про те, що договором позики не визначено суму позики, яка повинна мати чітке і однозначне вираження, яка б не створювала сумнівів щодо її розміру, тоді як відмінність між 13 000 000 грн і 342 000 фунтів стерлінгів у понад 10 % чітко вказує на нетотожність цих сум, а отже і на відсутність визначення суми позики та її однакового розуміння обома сторонами, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто, таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

Судом встановлено, не спростовано матеріалами справи та позивачем те, що відповідно до договору позики від 09 березня 2015 року, укладеного між сторонами, Бондаренко Марія Михайлівна отримала від ОСОБА_5 а 13 000 000 (тринадцять мільйонів) гривень 00 копійок, що на день передачі грошей еквівалентно 342 000 (триста сорок дві тисячі) фунтів стерлінгів Великобританії.

Зазначені положення договору позики відповідають положенням статті 533 ЦК України.

Колегія суддів вважає що, враховуючи умови договору позики та положення статті 533 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що предметом договору позики є 13 000 000 (тринадцять мільйонів) гривень 00 копійок, що на день передачі грошей еквівалентно було 342 000 (триста сорок дві тисячі) фунтів стерлінгів Великобританії, і саме суму 13 000 000 (тринадцять мільйонів) гривень 00 копійок позивач отримав від відповідача, що не заперечується відповідачем та не спростовано позивачем.

Доводи апеляційної скаргт про те, що договору позики передував договір іпотеки, який укладали в забезпечення виконання майбутньої позики, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 ОСОБА_1 самостійно обрала спосіб захисту цивільного права чи інтересу, а саме: шляхом визнання договору позики недійсним.

Поряд з цим, предметом вказаного позову не є питання укладення 09 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М., зареєстрованого в реєстрі за № 5939.

А відтак, у суду відсутні правові підстави надавати правову оцінку обставинам щодо яких позивачем не заявлено жодних позовних вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шипова Кирила Юрійовича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шипова Кирила Юрійовича залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шипова Кирила Юрійовича залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 листопада 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 травня 2024 року.

Головуючий Судді: