УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 753/14725/23

провадження № 61-4090ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визначення частки боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності.

Позов мотивовано тим, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року у справі № 619/1572/21 частково задоволено позов ОСОБА_1 . Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в загальному розмірі 2 667 211,62 грн та судовий збір - 11 268,10 грн. У іншій частині позовних вимог відмовлено.

10 лютого 2023 року приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Близнюков Ю. В. відкрив виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання рішення суду на підставі виконавчого листа № 619/1572/21, виданого 30 серпня 2021 року та заяви стягувача ОСОБА_1 . Також, приватний виконавець виніс постанови про накладення арешту на майно боржника та зобов`язання надати приватному виконавцю декларацію про майновий стан.

Однак, боржник ОСОБА_2 не надав жодної інформації про наявність майна, на яке може бути звернено стягнення, не подав декларацію про доходи та майно.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 25 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 25 жовтня 2019 року зареєстровано шлюб.

За ОСОБА_3 зареєстровано два об`єкта нерухомого майна та два транспортних засоби преміум класу, придбаних під час шлюбу.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд визначити частку боржника ОСОБА_2 у майні, що перебуває у спільній сумісній власності.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, повернуто заявнику.

Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що позовна заява підлягає поверненню на підставі пункту 1 частини четвертої статті 185 Цивільного процесуального суду України (далі - ЦПК України), оскільки ОСОБА_1 є стягувачем у виконавчому провадженні та просить суд визначити частку боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя,а нормами ЦПК України не передбачено право стягувача звертатися до суду із позовною заявою про визначення розміру частки боржника під час виконання судового рішення.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року залишено без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням письмових доказів та дійшов правильного висновку про повернення позовної заяви ОСОБА_1

18 березня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили право ОСОБА_1 на звернення до суду за захистом (стаття 4 ЦПК України), а також не врахували висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 554/14897/15-ц, провадження № 61-31224св18.

Також, касаційна скарга ОСОБА_1 містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року.

Згідно із частиною першою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними (частина перша статті 127 ЦПК України).

Клопотання ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки копію повного тексту постанови Київського апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2024 року заявник ОСОБА_1 отримала 16 лютого 2024 року, що підтверджується копією зворотного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Касаційну скаргу заявник направила до Верховного Суду 18 березня 2024 року, протягом тридцяти днів з дня вручення копії постанови суду апеляційної інстанції.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно із статтею 129 Конституції України та статтею 2 ЦПК України однією з основних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За частиною шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця (частина перша статті 443 ЦПК України).

Статтею 366 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Також, згідно із статтею 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом.

Аналіз зазначених вище норм права дає підстави вважати, що лише державний чи приватний виконавець мають право звертатися до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, а у випадку виникнення спору щодо зазначеного майна - такий виконавець звертається до суду з позовом. А кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій або спільній сумісній власності має право звернутися з позовом до суду до боржника лише в частині виділу частки із спільного майна в натурі, а як вбачається з матеріалів касаційної скарги, заявник звернувся з позовом про визначення розміру частки боржника у спільному майні, яким він володіє спільно з іншими особами, і законодавством такого права не передбачено.

Такі висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, а також роз`яснила відповідну позицію шляхом уточнення своїх висновків стосовно форми звернення державного чи приватного виконавця в питанні визначення частки майна боржника у спільному майні, із якої вбачається, що лише державний чи приватний виконавець мають право звернутися до суду з поданням або позовом для визначення такої частки.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким позовом в порядку позовного провадження до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта 4 статті 42 ЦПК України).

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 жовтня 2020 року у справі № 2-24/494-2009 (провадження №12-4гс20) зазначила, що виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний; водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження. Оскільки зазначені висновки сприйняті Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду як можливість виконавця звернутися до суду в порядку позовного провадження з різними по суті процесуальними документами, Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним роз`яснити свою позицію шляхом уточнення своїх висновків. У разі, якщо наявний спір щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору. При цьому позовна заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. В останньому випадку суд має або закрити провадження (якщо порушені правила про юрисдикцію спору), або залишити заяву (подання) без розгляду (якщо правила про юрисдикцію спору не порушені).

Отже, якщо виник спір щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення - право спільної сумісної власності припиняється, натомість виникає право спільної часткової власності. При цьому відбувається припинення права власності одного виду і виникнення права власності іншого виду не тільки боржника, а й іншої особи (співвласника), яка могла взагалі не брати участі у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Відсутність згоди такої особи на визначення частки майна боржника у спільному майні, у тому числі заперечення самого існування права спільного з боржником права власності, свідчить про наявність матеріального спору, який не вирішувався і не міг бути вирішений у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Це новий матеріальний спір, який не може розглядатися як процесуальне питання, а тому не може вирішуватися за правилами розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. Такий спір має бути вирішений судом у порядку позовного провадження.

Отже, повертаючи позовну заяву заявнику, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є сторонами виконавчого провадження (стягувач і боржник), які можуть реалізувати свої права і обов`язки у виконавчому провадженні, відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходи щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняючи виконавчі дії.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно врахували судову практику, викладену у постановах Верховного Суду, про належність звернення до суду з позовною заявою саме виконавця для вирішення цього питання, враховуючи наявність права спільної сумісної власності усіх співвласників майна, включаючи боржника.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 554/14897/15-ц, провадження № 61-31224св18 колегія суддів не бере до уваги, оскільки висновки у цій справі, і у справі, що переглядається, а також установлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними.

Інші доводи касаційної скарги правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Таким чином, за результатами оцінки доводів заявника та змісту оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування норм права судами першої та апеляційної інстанції є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки боржника у майні, що перебуває у спільній сумісній власності.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

А. С. Олійник

І. М. Фаловська