Справа № 136/2429/23
провадження № 2/136/592/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2024 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області у складі головуючого судді Іванця О.Д., за участю секретаря судового засідання Рипюк Т.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, у загальному позовному провадженні, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частини нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частини нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Позивач обґрунтовує свій позов наступними обставинами.

19.11.1989 сторони уклали шлюб, від якого в них народилось двоє дітей, які на адний час є повнолітніми. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 26.07.2023 шлюб між сторонами було розірвано. За час сумісного життя однією сім`єю у зареєстрованому шлюбі, після укладення шлюбу в 1990 році ними спільно, як подружжям, розпочато будівництво житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 . В 2003 році сторонами було закінчено будівництво вказаного житлового будинку із погосподарськими спорудами розташованого АДРЕСА_1 , загальною площею 93,7 кв.м., житловою площею 58,0 м.кв. Вказане будинковолодіння складається із будинку - літ.А, куди входять - сіни - «1-І», коридор «1-1»; кімнати - «1-2», кімнати - 1-3», кімнати -«1-4», кімнати - «1-5», кухня «1-6», котельня «1-7», ванна «1-8»; сіни - «а», убиральні - «Б», Погреб - «п/а». Вказаний житловий будинок із погосподарськими спорудами, згідно свідоцтва на право власності на будинковолодіння за №27 від 27.03.2003 року за їхньою спільною згодою було оформлено на колишнього чоловіка позивача - ОСОБА_2 . Даний будинок є спільною сумісною власністю сторін спору, хоч згідно правовстановлюючих документів вони оформлені на ОСОБА_2 . Вказаний житловий будинок було побудовано за рахунок їх спільних коштів, як подружжя. Під час побудови будинку позивач вносила свій вклад, як фізично приймаючи участь у будівництві так і матеріально, незважаючи, що в період з 1990 по 1993 роки та з 1996 по 1999 перебувала у декретних відпустках у зв`язку із народженням спільних з відповідачем дітей. Наразі між сторонами є спір щодо визнання права власності на частку в набутому під час шлюбу майні, а саме у вищезгаданому житловому будинку.

Ухвалою суду від 26.12.2023 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у загальному позовному провадженні з викликом сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву.

Відповідач у визначений судом строк відзиву на позов не подав, однак у своїй заяві визнав позовні вимоги, крім стягнення судових витрат, розгляд справи просив проводити без його участі.

Сторонами не врегульовано спір до судового розгляду.

Ухвалою суду від 12.04.2024 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач та її представник не з`явились, останній у своїй заяві просив про розгляд справи без його та позивача участі, наполягають на задоволені позовних вимог та просять їх задовольнити. Раніше, 07.03.2024 представник позивача подав на адресу суду клопотання, яким просив суд долучити до матеріалів справи уточнену позовну заяву із зазначенням ціни позову та розміру судових витрат.

Суд, дослідивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 6) слідує, що 19.11.1989 Відділом ДРАГС Липовецького райвиконкому Вінницької області між сторонами було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №62. Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 26.07.2023 шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 7-8).

Як зазначено у позовній заяві, за час сумісного життя однією сім`єю у зареєстрованому шлюбі, після укладення шлюбу в 1990 році сторонами спільно, як подружжям, розпочато будівництво житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 . В 2003 році сторонами було закінчено будівництво вказаного житлового будинку із погосподарськими спорудами розташованого АДРЕСА_1 , загальною площею 93,7 кв.м., житловою площею 58,0 м.кв. Вказане будинковолодіння складається із будинку - літ.А, куди входять - сіни - «1-І», коридор «1-1»; кімнати - «1-2», кімнати - 1-3», кімнати -«1-4», кімнати - «1-5», кухня «1-6», котельня «1-7», ванна «1-8»; сіни - «а», убиральня - «Б», Погреб - «п/а».

Згідно свідоцтва на право власності на будинковолодіння за №27 від 27.03.2003 (а.с. 32) вказаний житловий будинок із погосподарськими спорудами, за спільною згодою позивача та відповідача було оформлено на колишного чоловіка позивача - ОСОБА_2 . Даний будинок є спільною сумісною власністю сторін спору, хоч згідно правовстановлюючих документів вони оформлені на ОСОБА_2 . Вказаний житловий будинок було побудовано за рахунок спільних коштів сторін спору, як подружжя.

Під час побудови будинку позивач вносила свій вклад, як фізично примаючи участь у будівництві так і матеріально, незважаючи, що в період з 1990 по 1993 роки та з 1996 по 1999 перебувала у декретних відпустках у зв`язку із народженням спільних з відповідачем дітей.

Відповідно до звіту про оцінку майна виготовленого ТОВ "Центр оцінки "Маунт Ріел" від 20.02.2024 (а.с. 31) вбачається, що ринкова вартість об`єкта оцінки 498104 грн., а вартість 1/2 частки становить: 249052 грн.

Крім того, на виконання ухвали суду від 26.12.2023, на адресу суду надійшли витребовувані від Комунального підприємства "ВООБТІ" матеріали технічної інвентаризації на житловий будинок із погосподарськими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 . З вищевказаних матеріалів інвентаризаційної справи №1848, заведеної 12.11.1999 слідує, що згідно свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 27.03.2003 цілий житловий будинок по АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_2 .

Позивач стверджує, що між нею та її колишнім чоловіком виник спір щодо визнання права власності на частку в набутому під час шлюбу житловому будинку.

Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Судом було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 19.11.1989 по 26.07.2023 і під час шлюбу в 1990 році сторонами спільно розпочато, а в 2003 році закінчено будівництво житлового будинку з погосподарськими спрудами. Житловий будинок є спільною сумісною власністю сторін спору, хоч згідно правовстановлюючих документів вони оформлені на ОСОБА_2 . Вказаний житловий будинок було побудовано за рахунок їх спільних коштів, як подружжя.

Суд зауважує, що сам по собі факт того, що майно набуте подружжям у шлюбі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, не спростовує поширення на таке майно правового режиму спільного майна подружжя, оскільки за змістом 60 СК право спільної сумісної власності на майно виникає у обох з подружжя одночасно.

Судом було встановлено, що сторонами не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

В силу приписів ч. 1 ст. 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом було встановлено, що виходячи з позовної вимоги позивача про розподіл спільного майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, визнавши за позивачем право власності на частину житлового будинку із по господарськими спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 (загальною площею 93,7 кв.м., житловою площею 58,0 кв.м.), що складається із будинку - літ.А, куди входять - сіни - «1-І», коридор «1-1»; кімнати - «1-2», кімнати - 1-3», кімнати -«1-4», кімнати - «1-5», кухня «1-6», котельня «1-7», ванна «1-8»; сіни - «а», убиральня - «Б», Погреб - «п/а», та враховуючи відсутність заперечень відповідача про порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач фактично просить суд поділити майно на засадах рівності часток подружжя.

Суд, оцінивши подані позивачем докази, вважає їх належними, допустимими та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилається позивач, і які не оспорює відповідач, а в сукупності на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи.

Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частини нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а тому підлягають задоволенню.

Суд, вирішуючи питання судових витрат керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, з огляду на те, що позов задоволено, а тому суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді судового збору сплаченого позивачем при подачі до суду позову.

Керуючись ст.ст. 259, 264, 265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на 1/2 частини нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя - задовольнити.

Визнати нерухоме майно, зокрема житловий будинок із по господарськими спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 , (загальною площею 93,7 кв.м., житловою площею 58,0 кв.м.), що складається із будинку - літ.А, куди входять - сіни - «1-І», коридор «1-1»; кімнати - «1-2», кімнати - 1-3», кімнати -«1-4», кімнати - «1-5», кухня «1-6», котельня «1-7», ванна «1-8»; сіни - «а», убиральня - «Б», Погреб - «п/а», майном спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку із по господарськими спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 (загальною площею 93,7 кв.м., житловою площею 58,0 кв.м.), що складається із будинку - літ.А, куди входять - сіни - «1-І», коридор «1-1»; кімнати - «1-2», кімнати - 1-3», кімнати -«1-4», кімнати - «1-5», кухня «1-6», котельня «1-7», ванна «1-8»; сіни - «а», убиральня - «Б», Погреб - «п/а».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано учасниками справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Вінницького апеляційного суду, а зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення не було вручено в день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо скарга подана протягом 30-ти днів із дня вручення повного рішення суду.

Суддя О.Д. Іванець