Житомирський апеляційний суд
Справа №276/1572/22 Головуючий у 1-й інст. Ігнатенко О.М.
Категорія 68 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №276/1572/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою через адвоката Хільчевського Сергія Олександровича,

на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 15 січня 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Збаражського А.М. у смт Хорошеві,

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Просив визнати за ним: право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 ; право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:002:0923, розташовану в АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 08 жовтня 1994 року сторони уклали шлюб. Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 02 березня 2021 року шлюб розірваний. За час шлюбу вони із відповідачем набули житловий будинок та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із кадастровим номером :01:002:0923, що розташовані в АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу вони із відповідачем не можуть домовитися про частки у майні та не досягли згоди щодо грошової компенсації, а тому він вимушений звернутися до суду з позовом. Хоча будинок та земельна ділянка зареєстровані за відповідачем, але це нерухоме майно придбане у період шлюбу за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 15 січня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволений частково. Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання судового збору.

Не погодившись частково із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 через адвоката Хільчевського С.О. подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині визнання за позивачем у порядку поділу майна подружжя права власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами скасувати та постановити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову в частині визнання за позивачем в порядку поділу майна подружжя права власності на частину спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами відмовити.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що ціна позову складає 42 901 грн. Доказами на підтвердження ціни позову надані відомості з Державного реєстру речових прав, згідно з якими вартість спірного житлового будинку складає 8 581 грн, а на підтвердження вартості земельної ділянки надані роздруківки з невідомих сайтів. Ухвалою суд першої інстанції залишав позов без руху та зобов`язував позивача сплати судовий збір у розмірі 1 984,80 грн. Однак, ціна позову, яка визначена позивачем, не відповідає дійсній вартості спірного майна, тому позов поданий з порушенням ст.175 ЦПК України. Крім того, приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд не врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року в справі №5469142/16-ц. Так, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту внесення ним певних коштів на спорудження чи придбання будівельних матеріалів, необхідних для будівництва. Також не надано доказів того, що спірне майно набуте внаслідок спільної праці сторін. Житловий будинок, який позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя, придбаний за кошти батька відповідач ОСОБА_2 , які останній отримав від продажу іншого житлового будинку та гаражу. Суд ухвалюючи рішення, не встановив джерело походження коштів та не взяв до уваги пояснення позивача, який фактично визнав, що будинок придбаний батьками відповідача.

Від позивача відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Хільчевський С.О. апеляційну скаргу підтримали, просять її задовольнити, - рішення суду першої інстанції в частині поділу житлового будинку скасувати та постановити в оскарженій частині нове судове рішення, яким позивачу в поділі житлового будинку відмовити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Черкес Т.А. просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині поділу житлового будинку відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Колегія суддів апеляційного суду не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови у поділі земельної ділянки, оскільки у цій частині рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку не оскаржено.

Із матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що сторони з 1994 року по 2021 рік перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.7-8).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0923, що розташовані в АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Підставою реєстрації за відповідачем ОСОБА_2 права власності на житловий будинок став договір купівлі-продажу від 11 березня 2003 року.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу є майно незалежно від того, на ім`я кого з подружжя воно було придбано, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Отже, за час шлюбу (1994-2021 роки) сторони за договором купівлі-продажу (11 березня 2003 року) набули житловий будинок, право власності на який зареєстровано за відповідачем.

Згідно із ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У ст.63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша ст.70 СК України).

Згідно із пунктами 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, але за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.

Тлумачення ст.60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року в справі №756/8056/19).

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що спірний житловий будинок придбаний за кошти батька відповідача ОСОБА_2 , які він отримав від продажу успадкованого останнім житлового будинку в АДРЕСА_2 , а також від продажу гаражу (а.с.60,65).

Так, у матеріалах справи міститься ксерокопія договору купівлі-продажу від 29 квітня 2002 року, посвідченого у нотаріальному порядку, за умовами якого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продали ОСОБА_5 житловий будинок в АДРЕСА_2 , за 4 184 грн (а.с.60). Цей житловий будинок належав продавцям на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Згідно наданої копії розписки від імені ОСОБА_3 , датованої 10 лютого 2003 року, останній продав свій гараж ОСОБА_6 по АДРЕСА_3 та одержав гроші (а.с.65).

Як зазначено вище, відповідно до положень частини першої ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Із аналізу норми матеріального права прослідковується, що підставою набуття у особисту приватну власність відповідачем спірного житлового будинку за договором купівлі-продажу є одночасне існування таких умов: 1) набуття майна за час шлюбу позивача та відповідача; 2) набуття житлового будинку за кошти, які належали відповідачу особисто.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив джерело походження коштів на придбання спірного житлового будинку спростовуються наступним. Із доданої копії договору купівлі-продажу від 29 квітня 2002 року слідує, що ОСОБА_3 (батько відповідача) не був єдиним продавцем за договором та у договорі не прописано, яка сума від правочину була отримана саме ним. У розписці, складеній за наслідками продажу гаражу, не зазначено за яку суму він був проданий. Хоча факт продажу батьком відповідача іншого житлового будинку та гаражу передує часу купівлі сторонами їх житлового будинку, але за відсутності жодних доказів про отриману батьком суму коштів від реалізації свого майна, надання достатніх коштів особисто дочці та витрачання їх відповідачем саме на придбання спірного житлового будинку беззаперечно не доводить обставину придбання відповідачем спірного житлового будинку цілком за кошти, які належали їй особисто. Якщо у батька відповідача було достатньо коштів для придбання спірного житлового будинку, то нічого не перешкоджало йому купити спірний житловий будинок та надати його у користування дочці, але цього не відбулося. Крім того, апеляційний суд враховує й процесуальну поведінку сторони відповідача у цій справі. Так, у відзиві на позовну заяву не було жодної згадки про те, що будинок придбавався за особисті кошти відповідача (а.с.30-33). Така стратегія захисту з`явилася значно пізніше. Отже, у колегії суддів не виникає жодного сумніву в тому, що спірний житловий будинок придбаний за кошти сторін, а тому є об`єктом їх права спільної сумісної власності. Відповідачем презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не спростована.

Із огляду на викладене вище, суд першої інстанції правильно встановив, що житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 , набутий сторонами за час перебування їх у зареєстрованому шлюбі та куплений за кошти сторін, вважається об`єктом права спільної сумісної власності сторін.

Отже, оцінивши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач не надала належних, допустимих та достатніх доказів того, що спірний житловий будинок придбаний виключно за її особисті кошти. Встановивши, що остання не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте сторонами в період шлюбу, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правомірно вважав спірний житловий будинок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та обґрунтовано визнав за позивачем у порядку поділу майна подружжя право власності на частину спірного житлового будинку.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у матеріалах справи відсутня дійсна вартість спірного майна не тягне скасування або зміну рішення суду першої інстанції, оскільки не належить до порушення норм процесуального права, яке є для того обов`язковою підставою. Порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану через адвоката Хільчевського Сергія Олександровича, залишити без задоволення.

Рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 15 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: