ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3721/24 Справа № 214/6368/23 Суддя у 1-й інстанції - Сіденко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Тимченко О.О.,

за участю секретаря Юрченко Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг цивільну справу № 214/6368/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбіда Євгеній Михайлович, про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліфшиць Зоя Олександрівна,

на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року,

встановив:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбіда Євгеній Михайлович, про визнання договору про поділ майна подружжя недійсним.

Позов мотивований тим, що 10 лютого 2021 року між сторонами по справі було укладено договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Є. М.

Відповідно до умов укладеного договору сторони домовились припинити право спільної сумісної власності подружжя та дійшли згоди про його поділ, який відбувся за спільним бажанням та взаємною згодою сторін.

Під час укладення договору про поділ майна подружжя між сторонами не було жодних претензій щодо виплати частки майна, яке було розділено за вказаним договором. При цьому позивачем, враховуючи стан його здоров`я (транзиторна ішемічна атака у вертебро-базилярному руслі, ускладнення астено-вестибулярний синдром), що спричиняє важкість читання, не було прочитано весь договір про поділ майна подружжя, та нотаріус не зачитав вказаний договір сторонам.

Через два роки після укладення договору про поділ майна подружжя позивачем було уважно його досліджено та з`ясовано, що за його умовами за домовленістю сторін позивач повинен сплатити відповідачу компенсацію в розмірі 450 000 гривень за рахунок особистих коштів не пізніше 01 червня 2021 року.

Позивач зазначає, що з вказаними умовами договору він не ознайомився, нотаріусом повний текст спірного договору йому не зачитувався, тому він лише підписав договір, виходячи з домовленості, яка існувала з відповідачем щодо рівності часток подружжя при поділі спільного майна.

З огляду на вказані підстави позивач просив суд визнати договір про поділ майна подружжя від 10 лютого 2021 року недійсним.

Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліфшиць З.О., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що під час укладення оспорюваного договору між сторонами не було жодних домовленостей щодо виплати частки майна, яке розподілено за договором про поділ майна подружжя. ОСОБА_1 , враховуючи його стан здоров`я (транзиторна ішемічна атака у вертебро-базилярному руслі, ускладнення астено-вестибулярний синдром), що спричиняє важкість читання, не було прочитано весь договір про поділ майна подружжя, та нотаріус не зачитав вказаний договір сторонам.

Зазначає, що при укладенні оспорюваного договору позивач помилився щодо обставин, які мають істотне значення, був введений в оману та вказує на те, що вказаний договір не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків.

Також зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено коли саме сторони припинили шлюбні відносини та який обсяг спільного майна мав рівні частки, не було враховано що відповідачем не заперечувалось те, що в договір про поділ спільного майна не було включено рухоме майно автомобілі та грошові кошти, набуті подружжям за час шлюбу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліфшиць З.О., підлягає залишенню без задоволення, за наступних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 липня 1995 року по 03 серпня 2021 року.

10 лютого 2021 року між сторонами по справі укладено договір про поділ майна подружжя, набутого ними під час шлюбу, який був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбідою Є. М.

Відповідно п. 3 цього Договору сторони домовились, що після укладення цього договору в особисту приватну власність ОСОБА_1 переходить наступне майно: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки за вказаною адресою, площі яких становлять 0,1000 га та 0,0746 га.

До особистої приватної власності ОСОБА_2 переходить квартира за адресою АДРЕСА_2 та нежитлове приміщення після реконструкції квартир за адресою АДРЕСА_3 .

У тексті п. 2 спірного договору сторони дійшли згоди про вартість майна з посиланням на відповідні звіти про оцінку майна, а саме: вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 становить 1 094 340 гривень, земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,1000 га 40 000 грн, земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,0746 га 29 840 гривень, квартири за адресою: АДРЕСА_2 130 000 гривень, нежитлового приміщення після реконструкції квартир за адресою: АДРЕСА_4 , № 29 342 000 гривень.

Відповідно п. 4 Договору сторони за власним розсудом, розуміючи значення своїх дій, відповідно ст. 70 Сімейного кодексу України відійшли від рівності часток при розподілі майна. Враховуючи той факт, що майно, яке переходить в особисту приватну власність ОСОБА_1 має значну сукупну вартість та за домовленістю Сторін за цим договором чоловік сплачує дружині компенсацію в розмірі 450 000 гривень за рахунок його особистих коштів не пізніше 01 червня 2021 року.

Пунктом 5 Договору визначено, що після підписання цього договору майнові претензії сторін щодо спільного майна подружжя вважаються врегульованими

У пункті 8 Договору зазначено, що сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що жодна з них не поставлена цим договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних стосовно себе умовах, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним, що цей договір відповідає дійсним намірам сторін і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається сторонами у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають.

Звертаючись до суду з позовом про визнання Договору про поділ майна подружжя від 10 лютого 2021 року недійсним ОСОБА_1 посилався на те, що він лише підписав договір, виходячи з домовленості, яка існувала з відповідачем щодо рівності часток подружжя при поділі спільного майна, при цьому посилався на ст. 229 ЦК України, відповідно до якої якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Крім того зазначав що він, враховуючи стан здоров`я, що спричиняє важкість читання, повністю не ознайомився зі змістом договору та нотаріус не зачитав вказаний договір сторонам, тому з посиланням на ст. 230 ЦК України вважає, що його було введено в оману.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, укладаючи договір про поділ майна подружжя сторони визначили частки кожного у спільному сумісному майні, позивач, підписуючи договір, погодився з його умовами, а також суд виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 3 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих власні правила поведінки.

Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно статей 6, 627 ЦК України принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом і сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

У статті 9 СК України законодавець закріпив право подружжя на укладення між собою сімейних договорів. При цьому подружжя може врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам СК України, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, також можуть врегулювати свої сімейні відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам СК України, інших законів України та моральним засадам суспільства.

У частині 1 статті 65 СК України закріплено принцип розпорядження спільним майном подружжя за взаємною згодою.

Також частина 2 статті 69 СК України передбачає принцип розподілу майна подружжя за взаємною згодою.

За змістом статті 60 СК України право спільної сумісної власності на майно виникає у обох із подружжя одночасно.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно частини 1 статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Зазначена норма не забороняє подружжю припинити право спільної сумісної власності подружжя на це майно і встановити право спільної часткової власності подружжя на нього відповідно до статті 64 СК України.

Отже, майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, може бути поділено між ними як у рівних, так і в інших частках за взаємною домовленістю.

Предметом договору про поділ спільного майна подружжя може бути як все майно (майнові права), що були набуті подружжям за час шлюбу, так і його частина. При цьому майно (майнові права), які не увійшли до предмета договору, залишаються в спільній сумісній власності подружжя. Договір про поділ майна подружжя може бути укладений з умовою виплати грошової компенсації або без неї.

Відтак подружжя має право на власний розсуд здійснити поділ спільного майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, при цьому самостійно визначивши його обсяг та частку кожного з них у цьому майні.

Встановлено, що відповідно п. 3 спірного Договору сторони домовились, що після укладання цього договору в особисту приватну власність ОСОБА_1 переходить наступне майно: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки за вказаною адресою, площі яких становлять 0,1000 га та 0,0746 га.

До особистої приватної власності ОСОБА_2 переходить квартира за адресою АДРЕСА_2 та нежитлове приміщення після реконструкції квартир за адресою АДРЕСА_4 , № 29.

У п. 2 Договору сторони дійшли згоди про вартість майна з посиланням на відповідні звіти про оцінку майна, а саме: вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 становить 1 094 340 гривень, земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,1000 га 40 000 гривень, земельної ділянки за вказаною адресою площею 0,0746 га 29 840 гривень, квартири за адресою: АДРЕСА_2 130 000 гривень, нежитлового приміщення після реконструкції квартир за адресою: АДРЕСА_4 , № 29 342 000 гривень.

Відповідно п. 4 Договору сторони за власним розсудом, розуміючи значення своїх дій, відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України відійшли від рівності часток при розподілі майна. Враховуючи той факт, що майно, яке переходить в особисту приватну власність ОСОБА_1 має значну сукупну вартість та за домовленістю Сторін за цим договором чоловік сплачує дружині компенсацію у розмірі 450 000 гривень за рахунок його особистих коштів не пізніше 01 червня 2021 року.

Пунктом 5 спірного договору визначено, що після підписання цього договору майнові претензії сторін щодо спільного майна подружжя вважаються врегульованими.

У пункті 8 Договору зазначено, що сторони у присутності нотаріуса підтверджують, що жодна з них не поставлена цим договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище, що в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних стосовно себе умовах, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним, що цей договір відповідає дійсним намірам сторін і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається сторонами у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску, а також те, що вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають.

Позивачем по справі не доведені доводи позову, що ним не були прочитані перелічені вище пункти договору, про що свідчить його підпис у цьому договорі, тому доводи апеляційної скарги позивача в цій частині колегія суддів апеляційного суду вважає такими, що не знайшли свого підтвердження.

Крім того колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не був прочитаний оспорюваний ним договір через стан його здоров`я, оскільки, відповідно до наявних в матеріалах справи медичних документів позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 23 лютого 2021 року по 02 березня 2021 року та з 26 листопада 2022 року по 06 грудня 2022 року, в той час як спірний договір був укладений до перебування позивача на лікуванні 10 лютого 2021 року.

Відповідно доданої до позовної заяви виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 383 (знаходження на стаціонарному лікуванні 23 лютого 2021 року по 02 березня 2021 року) у позивача спостерігалось погіршення стану протягом тижня. Таким чином, з урахуванням часу госпіталізації позивача, погіршення його стану відбулось з 16 лютого 2021 року, а спірний договір сторони уклали та посвідчили нотаріально 10 лютого 2021 року, тобто до погіршення стану позивача та його госпіталізації.

Крім того, за умови того, що позивач відчув погіршення стану здоров`я, він мав право відтермінувати укладення договору, чого позивачем зроблено не було.

Що стосується істотних умов договору про поділ майна подружжя, то законодавство не врегульовує питання щодо обов`язкових умов для такого договору. Відповідно Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Істотною умовою договору про поділ майна подружжя є предмет договору. Під час укладення договору необхідно встановити обсяг спільного нажитого майна, джерела його придбання та вартість. У договорі зазначається перелік майна, яке переходить в особисту приватну власність до кожного з подружжя, яким чином буде здійснюватися та оформлятися (у разі потреби) передача майна, терміни його передачі тощо.

Відповідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями ст. 204 ЦК України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5-6 ст. 203 Кодексу.

Нормами Сімейного Кодексу України передбачено можливість відступу від рівності часток у спільній сумісній власності подружжя за домовленістю між подружжям, чим сторони договору скористались при укладенні спірного договору.

У Постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №752/18987/16-ц зазначено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, що мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і характеристик речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Наголошено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Неправильне сприйняття особою фактичних обставин під час укладення спірного правочину про поділ майна подружжя, який був укладений за добровільною згодою сторін, ознайомлення з його змістом, на думку суду, вказує на відсутність підстав для визнання договору про поділ майна подружжя недійсним. Посилання представника позивача на не ознайомлення позивача зі спірним договором, не може бути визнано як помилка в розумінні статті 229 ЦК України.

Таким чином, для визнання недійсним договору про поділ майна подружжя необхідно мати вагомі підстави, які підтверджуються достатніми та допустимими доказами.

Укладаючи договір про поділ майна подружжя сторони визначили частки кожного у спільному майні.

Позивач ОСОБА_1 , підписуючи договір та отримавши значно більшу частку від спільного майна подружжя, погодився з його умовами.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з мотивів, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

В даному випадку позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

У позові позивач також посилається на ст. 230 ЦК України, відповідно до якої, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, доказуванню підлягає факт введення в оману однією стороною договору іншої сторони, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Крім того колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зауважити, що, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на взаємовиключні обставини: помилку позивача (ст. 229 ЦК України), на вчинення правочину шляхом введення другої сторони в оману на вкрай невигідних умовах (ст. 230 ЦК України), а також на статтю 203 ЦК України (загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину) та статтю 234 ЦК України (правові наслідки фіктивного правочину).

При цьому, в кожному випадку посилання представника позивача, якими вона обґрунтовує позов, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Враховуючи викладене колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір про поділ спільного сумісного майна подружжя від 10 лютого 2021 року відповідає вимогам чинного законодавства, а підстави для визнання його недійсним відсутні.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліфшиць Зоя Олександрівна, залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 22 травня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста