Справа № 729/1004/21
2/729/1/24 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

21 травня 2024 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області у складі:

судді Бойко В.І.,

за участю секретаря судового засідання Шлапак Н.А.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Вертелецької Л.А.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвокатат Зазимко Є.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бобровиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання заповіту недійсним, який зареєстрований в реєстрі за №2-1479, посвідчененого ОСОБА_3 , державним нотаріусом Бобровицької районної державної нотаріальної контори 14 липня 2020 року, за яким покійний ОСОБА_4 все своє майно заповів у власність ОСОБА_2 .

Свої вимоги позивачка мотивує тим, що вона починаючи з 2006 року проживала однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час спільного проживання в них народилися діти - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відомості про батька дітей в свідоцтвах про народження були записані у відповідності до ст. 135 Сімейного кодексу України зі слів матері.

07 лютого 2018 року Бобровицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області до актових записів про народження дітей на підставі заяви ОСОБА_4 про визнання батьківства були внесені відомості про батька, змінені прізвища дітей з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » та видані повторно на прізвище ОСОБА_8 свідоцтва про народження.

03 квітня 2018 року Бобровицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області було зареєстровано шлюб між нею та ОСОБА_4 .

У квітні 2020 року ОСОБА_4 захворів. При зверненні 27.04.2020 року до Бобровицької центральної районної лікарні йому був встановлений діагноз правобічна плевропневмонія. З 27.04.2020 року по 04.05.2020 року він перебував на стаціонарному лікуванні в Бобровицькій центральній районній лікарні. Після проходження курсу лікування йому повторно було зроблено рентген, який показав, що в легенях є новоутворення, після чого йому рекомендовано було звернутися в Чернігівську обласну лікарню для подальшого обстеження та призначення лікування.

Розуміючи, що тяжко хворий на онкологію та враховуючи похилий вік - йому на той час виповнилося 77 років, він сумнівався що перенесе оперативне лікування та хіміотерапію, тому від подальшого обстеження та лікування категорично відмовився.

Усвідомлюючи що життя може обірватися в будь-який момент, він висловив бажання розпорядитися своїм майном на випадок його смерті, оскільки переживав за долю своїх неповнолітніх дочок, яких дуже любив, та щодо яких у нього були побоювання з приводу неприязні до них та до неї зі сторони його сина - відповідача по справі. ОСОБА_4 боявся, що діти та вона після його смерті залишаться безпритульними, оскільки зі сторони його сина неодноразово висловлювалися такі погрози.

Тому 28 травня 2020 року ОСОБА_4 склав на її ім`я заповіт, який був посвідчений ОСОБА_9 , приватним нотаріусом Бобровицького районного нотаріального округу Чернігівської області та зареєстрований в реєстрі за №255.

За заповітом він все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповів їй у власність.

До 19 червня 2020 року чоловік позивачки, ще продовжував працювати в Бобровицькому територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг), враховуючи тяжкість захворювання мав ще більш менш задовільний стан здоров`я.

19 червня 2020 року його звільнили з роботи оскільки стан його здоров`я різко погіршився, в нього почались відхилення від звичайної поведінки, він почав заговорюватися, став неадекватно висловлюватись у відношенні оточуючої обстановки, виказувати провали в пам`яті, перестав впізнавати близьких, став страждати на галюцинації, виявлялись приступи агресії, які раптово переходили у депресивний стан, з`явилися випадки не сприйняття дійсних подій, сплутаності свідомості. З кожним днем стан його здоров`я все більше погіршувався.

Під час огляду на дому 06 липня 2020 року та 16 липня 2020 року лікарем був діагностований тяжкий стан хворого та призначено лікарські засоби, в тому числі морфін.

З 06 липня 2020 року чоловік приймав морфін, який вони отримували безкоштовно в Бобровицькій центральній районній лікарні та який відноситься до фармакотератептичної групи опіоїдів і має вплив на психічний стан, має загальмований ефект на організм, призводить до загальної пасивності.

14 липня 2020 року близько 15 год. 20 хв. відповідач по справі - ОСОБА_2 , ввірвався до них в дім, силоміць витяг її чоловіка, який перебував в безпорадному стані - марив, не впізнавав близьких, був під впливом морфіну, з будинку, посадив в автомобіль і нічого не пояснюючи кудись повіз. Через деякий час, під`їхавши на автомобілі до їх подвір`я, відповідач кинув чоловіка під двором, де вона його і знайшла. Чоловік не розумів куди і хто його возив і навіщо, він взагалі не пам`ятав де він був і що робив.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 чоловік позивачки, помер.

Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, до складу якого входить:

-житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_2 , який належав її покійному чоловіку на підставі Свідоцтва про право власності виданого Бобровицькою міською радою 08.01.1975 року згідно рішення №211 від 28.11.1974 року;

-житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 , право власності на який на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого ОСОБА_10 , нотаріусом Бобровицької державної нотаріальної контори 02 лютого 1978 року за реєстр. №272 зареєстроване Ніжинським міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №8 за реєстровим №2556 08.02.1978 року за ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та спадкоємцем майна якої є її син - ОСОБА_4 , який спадщину прийняв, але за життя право власності за зазначений житловий будинок з надвірними будівлями не оформив.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи.

У встановлений законодавством шестимісячний термін вона звернулася до Бобровицької районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини де дізналася про існування ще одного заповіту, посвідченого ОСОБА_3 , державним нотаріусом Бобровицької районної державної нотаріальної контори 14 липня 2020 року, за яким покійний чоловік все своє майно заповів у власність своєму сину - ОСОБА_2 .

У зв`язку з тим, що її покійний чоловік 14 липня 2020 року перебував в безпорадному стані, а саме марив, не впізнавав близьких, був під впливом морфіну, а відповідач по справі силоміць витіг його в такому стані з будинку, у неї виникли обгрунтовані сумніви з приводу вільного волевиявлення спадкодавця щодо написання заповіту.

Покійний чоловік позивачки ніколи не висловлював наміру скласти заповіт на користь сина, померлий на час складання заповіту тяжко хворів на онкологічне захворювання та приймав ліки, що мали загальмований ефект на організм хворого, призводили до загальної пасивності. У нього спостерігалися відхилення від звичайної поведінки, він заговорювався, неадекватно висловлювався у відношенні оточуючої обстановки, в нього були провали в пам`яті, він не впізнавав близьких, страждав на галюцинації, виявляв приступи агресії, які раптово переходили у депресивний стан, не сприймав дійсних подій внаслідок сплутаності свідомості, а тому він на момент складення заповіту, а саме 14 липня 2020 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.

У подальшому, 4 вересня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , в якому позивачка залишилась проживати з дітьми після смерті чоловіка ввірвався відповідач з невідомими чоловіками та застосовуючи фізичну силу, її та дітей просто викинули з двору на вулицю, навіть не давши забрати свої речі.

Ухвалою суду від 04 жовтня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

08 листопада 2021 року відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що він заперечує щодо змісту та вимог позовної заяви, оскільки вони є необгрунтованими та безпідставними. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що позивачка не надала жодних доказів щодо того, що ОСОБА_4 на момент складання заповіту, а саме 14 липня 2020 року, був у безпорадному стані (марив, не впізнавав близьких). ОСОБА_4 , в момент складання заповіту добре розумів, що відбувається. Твердження позивачки, що саме в момент посвідчення заповіту не усвідомлював значення своїх дій ґрунтується на припущеннях. Позивачка надає оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань та робить висновки стосовно психічних розладів та порушень свідомості. Позивачка взяла на себе права та обов`язки експерта всупереч положенням ЦПК України, самостійно встановила психічний стан особи.

У позовній заяві позивачка зазначає, що ОСОБА_4 ніколи не висловлював їй наміру скласти заповіт на свого сина, тобто на користь відповідача. Зазначає, що він з батьком мав гарні відносини, постійно підтримували спілкування та проводили час разом як батько та син, тому заповіт ніяким чином не міг бути укладений під впливом обману чи помилки, волевиявлення його батька було вільним та відповідало його волі. Якщо у заповідача було погане здоров`я - це не означає, що заповіт було укладено не за його волею.

Відповідач подарував батьку автомобіль, яким він приїздив до нього на АДРЕСА_2 щотижня, по декілька раз на тиждень. Також відповідач тримає худобу, корову, і тому постійно давав батьку молочні продукти. Приїжджав до батька влітку 2020 року по два-три рази на тиждень. За два дні до смерті батько попросив його привезти онуків (його трьох дітей), він його прохання виконав. Його діти спілкувалися з дідом 26 липня 2020 року, він всіх впізнав, говорив чітко, поспілкувався з кожним окремо. На наступний день його батько ОСОБА_4 помер.

Позивачка стверджує, що саме 14 липня 2020 року близько 15 год. 20 хв. відповідач увірвався до неї додому, силоміць витяг батька, який, лише з її слів, перебував в безпорадному стані, посадив в автомобіль та, за її твердженням, відвіз до нотаріуса. Проте відповідач заперечує проти цих обставин, оскільки в заповіті зазначено, що заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_4 і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса о 14 годині 50 хвилин.

Звертає увагу на те, що з витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі вбачається, що реєстрацію проведено о 14 год. 56 хв. 14 липня 2020 року.

Крім того, відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів нотаріус визначає обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Під час складання заповіту 14 липня 2020 року нотаріус перевірив обсяг цивільної дієздатності заповідача. Сумніви щодо дієздатності у нотаріуса були відсутні, тому нотаріус посвідчив даний заповіт. Нотаріус задавав питання заповідачу в його присутності: - Ваше прізвище, ім`я, по батькові, ваша дата народження? - Де ви проживаєте? Хто з вами прийшов, хто він вам доводиться? Хто ваші сусіди? З якою метою ви прийшли? та інші питання, на які батько давав чітки відповіді. Заповіт батько прочитав і підписав власноруч. На питання нотаріуса, чи потрібні йому окуляри, відповів, що він добре бачить без окулярів.

У день складання заповіту він зранку зайняв чергу в державній нотаріальній конторі, потім поїхав забирати батька, який його вже чекав на вулиці одягнений. Він добре розумів, куди він їде, це була його ініціатива. Він просив його звозити до нотаріуса ще раніше, але вони з ним не могли потрапити до державної нотаріальної контори декілька раз. Після підписання заповіту вони з батьком провели час до вечора, їздили в магазин, приїхали до нього додому, повечеряли.

Також звертає увагу суду, що довідка з Комунального некомерційного підприємства «Бобровицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 16.07.2020 року є неналежним доказом, оскільки на печатці не зазначено дати та вихідного номеру даної довідки. Тому просить суд не враховувати дану довідку при прийнятті рішення.

14 грудня 2021 року позивачка надала відповідь на відзив, у якому вказала, що у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що вона надає оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань та робить висновки стосовно психічних розладів та порушень свідомості, взявши при цьому на себе права та обов`язки есперта всупереч положенням ЦПК України, самостійно встановила психічний стан особи. Позивачка зазначає, що дане твердження є безпідставним та неогрунтованим з огляду на наступне. Позивачка разом з позовною заявою, подала до суду клопотання про витребування судом з медичних установ медичних документів, які стосуються стану здоров`я ОСОБА_4 , тому надавати їм будь-яку оцінку не могла в силу об`єктивних причин, а саме відсутності їх у неї. Також зазначає у позові очевидний стан у якому перебував її чоловік на час складання оспорюваного заповіту та обставини, за яких він був складений та просить суд призначити посмертну судово-психіатричну експертизу, яка є обов`язковою у даній справі і саме на вирішення якої експертами поставити питання щодо психічного стану заповідача на момент складання заповіту.

Посилання відповідача у відзиві на позов на той факт, що оспорюваний правочин не був вчинений під впливом обману чи помилки є безпідставними, оскільки вона на дані підстави в позові не посилається. Це зовсім інші підстави для визнання правочину недійсним, передбачені іншими нормами ЦК України, а саме, ст. ст. 229, 230 ЦК України.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що даний заповіт має бути визнаний недійсним з підстав передбачених ст. 225 ЦК України, а саме, вчинення правочину у момент, коли особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Посилання відповідача на те, що складення оспорюваного заповіту було саме ініціативою заповідача, який сам просив відповідача відвести заповідача до нотаріуса, коли відповідач приїхав забирати батька, той його вже ждав одягнений на вулиці, добре розумів куди і для чого їде, а після посвідчення заповіту відповідач з батьком провели час до вечора, їздили в магазин, приїхали до нього додому та повечеряли, не відповідають дійсності та не підтверджені належними та допустимими доказами. Насправді все відбулося за обставин викладених в позові і цьому є докази.

Щодо неналежності доказу, а саме - довідки КПП «Бобровипький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 16.07.2020 року, то відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Дана довідка містить інформацію щодо предмета доказування, обставини, зазначені в ній підтверджують заявлені вимоги та підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити з підстав наведених у позові.

Відповідач та його представник у судовому засідання не визнали заявлені позовні вимоги.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивачка ОСОБА_1 пояснила, що з ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі. У квітні 2020 року ОСОБА_4 захворів, після проходження курсу лікування йому повторно було зроблено рентген, який показав, що в легенях є новоутворення. Розуміючи, що тяжко хворий на онкологію та враховуючи похилий вік, ОСОБА_4 сумнівався що перенесе оперативне лікування та хіміотерапію, тому від подальшого лікування відмовився. Усвідомлюючи що життя може обірватися в будь-який момент, він виявив бажання на випадок його смерті скласти заповіт, оскільки переживав за долю своїх неповнолітніх дочок та хвилювався з приводу неприязні до них та до неї зі сторони ОСОБА_12 , що після його смерті залишаться без місця проживання. В зв`язку з чим, 28 травня 2020 року ОСОБА_4 склав на ім`я ОСОБА_1 заповіт, в якому він все своє майно заповів їй у власність. Певний період часу, ОСОБА_4 ще продовжував працювати в Бобровицькому територіальному центрі соціального обслуговування, враховуючи тяжкість захворювання мав ще більш менш задовільний стан здоров`я. Однак, 19 червня 2020 року його звільнили з роботи оскільки стан його здоров`я різко погіршився. З кожним днем стан його здоров`я все більше погіршувався. В подальшому, 14 липня 2020 року близько 15 год. 20 хв. відповідач по справі ОСОБА_2 , зайшов до будинку та силоміць витяг ОСОБА_4 з будинку, який перебував в безпорадному стані, марив, не впізнавав близьких, був під впливом морфіну, посадив в автомобіль і нічого не пояснюючи, нікому нічого не повідомляючи повіз у невідомому напрямку. Через деякий час, під`їхавши на автомобілі до їх подвір`я, відповідач кинув ОСОБА_4 біля двору, де вона його і знайшла. Також зазначила, що чоловік не усвідомлював куди і хто його возив та для чого, він взагалі не пам`ятав де він був і що робив.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_2 пояснив, що ОСОБА_4 являється його батьком. Зазначає, що він з батьком мав гарні відносини, постійно спілкувалися та проводили час разом як батько та син. Одного разу під час розмови з батьком, останній повідомив, що хоче скласти на нього заповіт, тому заповіт ніяким чином не міг бути укладений під впливом обману чи помилки, волевиявлення ОСОБА_4 було вільним та відповідало його волі. 14 липня 2020 року у день складання заповіту він зранку зайняв чергу в державній нотаріальній конторі, потім поїхав забирати батька ОСОБА_4 , який його вже чекав на вулиці одягнений. Він добре розумів, куди він їде, це була його ініціатива, так як просив його звозити до нотаріуса ще раніше, але вони не могли потрапити до державної нотаріальної контори. Під час складання заповіту нотаріус перевірив обсяг цивільної дієздатності заповідача, задавав запитання ОСОБА_4 в його присутності щодо його прізвища, ім`я, по-батькові, дати народження. Окрім того, нотаріусом були з`ясовані відомості щодо його проживання, хто з ним прийшов і ким він йому доводиться, мета прибуття до нотаріуса, хто є його сусідами, а також нотаріусом задавалися інші питання на які ОСОБА_4 давав чіткі відповіді. Заповіт ОСОБА_4 прочитав і підписав власноруч. Сумніви щодо дієздатності у нотаріуса були відсутні, тому нотаріус посвідчив даний заповіт. Після підписання заповіту вони з батьком провели час до вечора, їздили в магазин та він привіз його до будинку, в будинок зайшли разом, біля двору його не залишав.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що вона працює лікарем Бобровицької ЦРЛ. До хворого ОСОБА_4 було здійснено два виїзди 06.07.2020 року та 16.07.2020 року. Під час першого виїзду ОСОБА_4 скаржився на болі в грудній клітці, тому вона дала йому направлення на рентген. Після проходження рентгену, який показав, що в легенях є новоутворення, порекомендувала звернутися в Чернігівську обласну лікарню для подальшого обстеження та призначення лікування. ОСОБА_4 відмовився проходити подальше обстеження, йому були призначені обезболюючі. Під час другого виїзду стан ОСОБА_4 значно погіршився, з`явилися набряки на ногах, перебував у лежачому стані та був млявий. Після огляду призначила ліки, в тому числі і морфін. Вказала, що до 16.07.2020 року морфін ОСОБА_4 не приймав. А також те, що морфін на психічний стан хворого не впливав.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає з позивачкою по сусідству. Зазначила, що 14 липня 2020 року вона бачила як ОСОБА_2 привіз на автомобілі ОСОБА_4 . Після того, як ОСОБА_4 вийшов з автомобіля, сидів з нею біля двору на лавці та спілкувався. Під час спілкування повідомив, що склав заповіт на дітей. ОСОБА_4 в розмові не скаржився, що його до нотаріуса повезли під примусом, а також те, що його хтось змушував. Після розмови, разом з ОСОБА_1 завели ОСОБА_4 до будинку.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що він проживав з померлим ОСОБА_4 по сусідству та разом працювали. За одну неділю до того, як ОСОБА_4 помер, спілкувався з ним майже кожний день. ОСОБА_4 почував себе погано, був не зібраний, спілкувалися про хворобу. Про те, як ОСОБА_4 хотів розпорядитися майном йому було нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснив, що йому було нічого не відомо стосовно заповіту, тільки те, що мати покійного ОСОБА_4 хотіла заповідати будинок ОСОБА_2 . Вказав, що ОСОБА_4 часто приїздив до відповідача ОСОБА_2 . Коли останній раз бачив ОСОБА_4 , його стан був хворобливий, але спілкувався нормально. Про наміри розпоряджатися своїм майном не повідомляв.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснив, що з ОСОБА_4 був у гарних відносинах. Відвідував ОСОБА_4 два рази, перед тим як останій помер. Під час першого відвідування, ОСОБА_4 перебував у гарному настрої, посміхався та спілкувався. Під час другого відвідування, ОСОБА_4 був слабкий, лежав але говорив, в розмові повідомив, що будинок хоче залишити ОСОБА_2 . Також зазначив, що ОСОБА_4 і ОСОБА_2 перебували у гарних відносинах, допомагали один одному.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила, що їй було нічого не відомо стосовно заповіту. Щодо психічного стану ОСОБА_4 нічого сказати не може, так як бачила його тоді коли він був здоровий.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_4 її сусід. Після того, як він захворів його стан здорозв`я став значно погіршуватись. Зазначила, що бачила ОСОБА_4 , але часто не спілкувались. Коли бачила останній раз, він ще ходив та говорив, але йому вже було погано.

Неповнолітній свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснила, що 14 липня 2020 року ОСОБА_2 телефонував її батьку ОСОБА_4 , вона відповіла на дзвінок, бо її батько ледве розмовляв. Під час розмови ОСОБА_2 сказав, щоб вони зібрали батька і він по нього приїде. Через певний проміжок часу ОСОБА_2 приїхав, забрав батька і вони поїхали у невідомому напрямку. Після того, як вони приїхали, ОСОБА_2 залишив батька на лавці біля будинку, зайшов до хати та поїхав. Через деякий час, сусідка ОСОБА_14 позвала матір ОСОБА_1 і вони разом завели батька до хати. Того дня, батько ОСОБА_4 марив, говорив різну нісенітницю, не впізнавав її. Стосовно поділу майна казав, що будинок в якому вони проживають буде належати ним, а інший будинок буде належати ОСОБА_2 .

Суд вислухавши сторони, їх представників, допитавши свідків та перевіривши письмові докази долучені сторонами до матеріалів справи приходить до наступного висновку.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини іосновоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства» та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції).

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 03.04.2018 року(а.с.19, том 1).

Від шлюбу мають дві доньки ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 (а.с.17-18, том 1).

Відповідно до копії довідок від 27.04.2020 року та 04.05.2020 року Бобровицької центральної районної лікарні ОСОБА_4 був встановлений діагноз правобічна плевропневмонія, з 27.04.2020 року по 04.05.2020 року він перебував на стаціонарному лікуванні в Бобровицькій центральній районній лікарні. Після проходження курсу лікування йому повторно було зроблено рентген, який показав, що в легенях є новоутворення, після чого йому рекомендовано було звернутися в Чернігівську обласну лікарню для подальшого обстеження та призначення лікування (а.с.20-21, том 1).

Згідно копії заповіту від 28.05.2020 року ОСОБА_4 склав заповіт, в якому все своє майно заповів ОСОБА_1 (а.с.22, том 1).

Згідно копії заповіту від 14.07.2020 року ОСОБА_4 склав заповіт, в якому все своє майно заповів ОСОБА_2 (а.с.60, том 1).

Відповідно до копії довідки від 16.07.2020 року КНП «Бобровицький районний центр первинної медико-медичної допомоги» Бобровицької районної ради зазначено, що ОСОБА_4 мав захворювання легень 4 ст. 4 кл., стан хворого тяжкий (а.с.26, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 (а.с.27, том 1).

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до визначення, яке міститься в статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України).

Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Відповідно до пункту 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (чинної на момент посвідчення оспорюваного заповіту) заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України.

Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 ЦК України).

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що за загальним правилом, нотаріальне посвідчення такого правочину як заповіт в Україні здійснюється нотаріусом; право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права; свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій ст. 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю; тільки у разі наявності фізичних вад у заповідача, які позбавляють його можливості прочитати заповіт, посвідчення заповіту відбувається лише при свідках. І саме в цьому разі недотримання такої вимоги щодо порядку посвідчення заповіту відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20.

Таким чином, оспорюваний позивачкою заповіт, посвідчений 14.07.2020 року державним нотаріусом Бобровицької районної державної нотаріальної контори Чернігівської області Романенко Н.М. від імені спадкодавця ОСОБА_4 , який зареєстрований в реєстрі за №2-1479, із змісту якого видно, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, що мають для нього істотне значення, без впливу насильства (фізичного чи психічного тиску) з боку інших осіб, за своєю волею, добровільно на випадок своєї смерті зробив заповітне розпорядження, яким все своє майно заповів відповідачу в цій справі ОСОБА_2 (а.с.60-61).

Під час посвідчення заповіту нотаріусом було встановлено дієздатність ОСОБА_4 та зафіксовано, що перед підписанням заповіту він був прочитаний уголос заповідачем і власноручно підписаний.

За таких обставин, доводи позивача про недієздатність особи та не усвідомлення власних дій під час складення заповіту через хвороби, є нічим не підтвердженим припущенням і тому не беруться судом до уваги.

Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з ч. 2 ст. 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 13 січня 2021 року у справі №242/61/19 та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Відповідно до ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Обов`язковість вимог ст. 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні ст. 77 ЦПК України.

За клопотанням представника позивача, у підготовчому судовому засіданні ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 14.12.2021 року та у судовому засіданні ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 11.10.2023 року було призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу.

Незважаючи на неодноразове сприяння судом реалізації права позивачки у проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи, ухвали Бобровицького районного суду про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, були повернуті без виконання, у зв`язку з тим, що позивачка ОСОБА_1 не перерахувала кошти, як оплату за проведення експертизи.

За вимогами ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Таким чином, матеріали справи не містять висновку експертизи про те, що станом на 14.07.2020 року (момент вчинення оспорюваного заповіту) ОСОБА_4 був абсолютно неспроможним розуміти значення своїх дій та керувати ними. Також позивачка не навела інших доказів про тимчасову недієздатність її чоловіка в момент вчинення правочину.

Інших доказів на підтвердження невідповідності дійсної волі заповідача положенням оспорюваного заповіту, а також того, що волевиявлення ОСОБА_4 при складанні заповіту не було вільним матеріали справи не містять.

Щодо посилання позивачки на те, що ОСОБА_4 під час підписання оспорюваного заповіту, був в безпорадному стані, а саме марив, не впізнавав близьких та був під впливом морфіну, який йому був призначений лікарем, суд зазначає наступне.

Відповідно до інформації КНП «Бобровицька опорна лікарня» про те, що в період з 01.06.2020 р. по 27.07.2020 р. хворому ОСОБА_4 морфін в таблетках не видавався та інформації КНП «Бобровицький центр первинної медико-санітарної допомоги» про те, що згідно журналу обліку рецептів на право одержання ліків з наркотичними речовинами в період часу з 01.06.2020 р. по 27.07.2020 р., для хворого ОСОБА_4 морфін в таблетках виписано не було(а.с. 62, 69, том 2).

Таким чином, вищезазначені посилання позивача, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі доводи не підтверджені доказами.

Щодо тверджень позивачки ОСОБА_1 , що в день складання оспорюваного заповіту, а саме 14 липня 2020 року, відповідач по справі ОСОБА_2 , ввірвався до них в дім, силоміць витяг ОСОБА_4 з будинку, посадив в автомобіль і нічого не пояснюючи кудись повіз, потім через деякий час, під`їхавши на автомобілі назад до подвір`я, відповідач кинув чоловіка біля двору, де його знайшла ОСОБА_1 , спростовується показаннями свідків, які в судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_4 сам сів до машини, його ніхто не тягнув і не змушував. Після того, як приїхали ОСОБА_2 допоміг ОСОБА_4 вийти з машини і останній сам захотів залишитись посидіти біля будинку на лавці.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Таким чином, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, суд приходить до обгрунтованого висновку про те, що позивачкою ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не доведено, що при посвідченні оспорюваного заповіту її чоловік ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними та що у нього було відсутнє волевиявлення на вчинення спірного правочину.

В зв`язку з чим, суд не вбачає правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки позивачем не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 202, 215, 216, 225, 1223, 1233-1236, 1254, 1257 ЦК України, ст.ст. 263-268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, який посвідчений державним нотаріусом Бобровицької районної державної нотаріальної контори Романенко Н.М. 14 липня 2020 року, за яким ОСОБА_4 все своє майно заповів у власність ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.І. Бойко