14.05.2024 Справа № 363/915/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючогосудді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Мацьовитій Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя,

встановив:

позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просила:

- визнати земельну ділянку з кадастровим номером :38:076:0151, з цільовим призначення для колективного садівництва, площею 0.051 га, садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та грошові кошти в сумі 60 000 доларів США, їхніми з відповідачем об?єктами права спільної сумісної власності;

- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право особистої приватної власності на грошові кошти в сумі 60 000 доларів США;

- в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за відповідачем право особистої приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :38:076:0151, з цільовим призначення для колективного садівництва, площею 0.051 га, садовий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що вказане майно придбано подружжям в шлюбі, за спільні кошти подружжя, а тому воно є спільним сумісним майном. Зазначила, що у 2018 році між нею та відповідачем укладено договір, відповідно до якого при поділі майна зазначені вище земельна ділянка та садовий будинок перейдуть у власність відповідача, а грошовими коштами вона буде розпоряджатися на власний розсуд і вони залишаться у її власності. Проте, відносини між нею та відповідачем у вересні 2023 року погіршилися, внаслідок чого виник спір щодо набутого ними за час шлюбу майна, в зв`язку з чим відповідач вимагає від позивачки повернення половини грошових коштів, про що надіслав ОСОБА_1 відповідну вимогу.

Позивачка подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказах, позовні вимоги підтримала.

Відповідач подав до суду заяву про визнання позову, просив розглянути справу за його відсутності, зазначив, що всі позовні вимоги, сам позов та обставини справи він визнає.

Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За наявними матеріалами справи, суд доходить висновку, що визнання позову відповідачем вимогам Закону суперечить, а тому судом у прийнятті вказаної заяви відповідача відмовлено, а дану справу розглянуто на підставі наявних доказів у відсутність сторін за їхніми заявами про це в письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

З матеріалів справи встановлено, що згідно свідоцтва серії НОМЕР_1 виданого 24 січня 2007 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 04 січня 2007 року зареєстровано шлюб.

03 жовтня 2008 року ОСОБА_1 придбала земельну ділянку з кадастровим номером :38:076:0151, з цільовим призначення для колективного садівництва, площею 0.051 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мойсеєнко Т.О. та зареєстрованим за №157.

Відповідно до п. 15 вказаного Договору, договір укладено за згодою чоловіка покупця ОСОБА_2

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №210583306 від 14 лютого 2024 року вбачається, що 03 червня 2013 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на садовий будинок АДРЕСА_3 на земельній ділянці з кадастровим номером :38:076:0151.

Згідно довідки СТ «Надія» №191 від 29 травня 2013 року, ОСОБА_1 є власником садового будинку АДРЕСА_3 . Зазначений будинок побудований у 2013 році господарчим способом в результаті діяльності садового товариства.

Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.ч. 1- 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

На підставі ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 СК України, шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям.

Згідно ч. 1 ст. 93 СК України, шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки.

Згідно ч. 1 ст. 95 СК України, якщо шлюбний договір укладено до реєстрації шлюбу, він набирає чинності у день реєстрації шлюбу.

Відповідно до ст. 96 СК України, у шлюбному договорі може бути встановлено загальний строк його дії, а також строки тривалості окремих прав та обов`язків.

У шлюбному договорі може бути встановлена чинність договору або окремих його умов і після припинення шлюбу.

Згідно ст. 97 СК України, у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім`ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв`язку з реєстрацією шлюбу.

Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу.

У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб.

Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч.ч. 3-4 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти:

3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Власник нерухомого майна має право встановити (скасувати) вимогу нотаріального посвідчення договору (внесення змін до договору), предметом якого є таке майно чи його частина, крім випадків, якщо відповідно до закону такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на нерухоме майно та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом.

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

За бажанням фізичної або юридичної особи будь-який правочин з її участю може бути нотаріально посвідчений.

Згідно ст. 398 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З аналізу досліджених доказів судом встановлено, що обставини позову є недоведеними та бездоказовими, а вимоги позову взаємовиключними, які задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

При розгляді справи суд звертає увагу на те, що вказана справа розглядається виключно на підставі наявних матеріалів, за заявами сторін про це, які, будучи належним чином повідомленими, до суду не прибули та пояснень не надавали, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Судом встановлено, що під час шлюбу сторін у спільну сумісну власність згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 03 жовтня 2008 року ними придбано земельну ділянку з кадастровим номером :38:076:0151, з цільовим призначення для колективного садівництва, площею 0.051 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний договір оформлено на позивачку.

Крім того, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №210583306 від 14 лютого 2024 року, за ОСОБА_1 03 червня 2013 року зареєстровано право власності на садовий будинок АДРЕСА_4 , який знаходиться за тією ж адресою.

Водночас, належних допустимих і достатніх доказів оформлення речових прав на вказану вище земельну ділянку за позивачкою згідно вимог ст. 126 ЗК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суду не надано і ці обставини в спосіб визначений Законом не доведено.

Суд зазначає, що лист ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області №27-10-0-223-1221/2-23 від 20 червня 2023 року, обставини реєстрації речового права власності вказаної вище земельної ділянки за позивачкою достатньо не підтверджує.

Таким чином, суд не може дійти висновку, за якою особою та в який спосіб на теперішній час зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку.

Що стосується вимоги про визнання за позивачкою права особистої приватної власності на грошові кошти в розмірі 60 000 доларів США, то суд зазначає, що будь-яких належних, допустимих і достатніх доказів того, що сторони за час шлюбу набули їх у спільну сумісну власність, з дотриманням вимог ст. 60 СК України та ст. 192, п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, суду не подано, як і не подано доказів про їх наявність та спосіб набуття.

Разом з тим, у вказаному позові висунуто взаємовиключні вимоги, в яких позивачка одночасно просить визначити зазначене вище нерухоме майно та грошові кошти спільною сумісною власністю і у той же час визнати нерухоме майно особистою приватною власністю відповідача, а грошові кошти відповідно її особистою приватною власністю, що на вимогах ст.ст. 57, 60, 70 та 71 СК України не ґрунтується.

Слід зазначити, що особистою приватною власністю особи є майно, правовий статус якого визначеного в ст. 57 СК України та яке не може бути спільним сумісним майном подружжя, яке б підлягало поділу.

Долучений до справи письмовий договір подружжя від 01 жовтня 2018 року про визначення спільного сумісного майна подружжя та його поділ, відповідно до якого у разі поділу майна зазначені вище земельна ділянка та садовий будинок перейдуть у власність відповідача, а грошові кошти в розмірі 60 000 доларів США позивачці, не є належним, допустимим і достатнім доказом врегулювання майнових правовідносин сторін.

Суд зазначає, що саме шлюбним договором, передбаченим ст.ст. 92-97 СК України, врегульовується порядок укладання майнових відносини між подружжям.

Разом з тим, зазначений вище письмовий договір подружжя від 01 жовтня 2018 року, не є нотаріально посвідченим та фактично не є шлюбним договором і вказаним вище вимогам Закону не відповідає, а тому не може бути покладений в основу рішення про задоволення позову.

Крім того, при вирішенні цієї справи суд повинен переконатися в тому, чи дійсно між сторонами існує спір і виникли спірні правовідносини.

Так, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як передбачено ч. 1 і ч. 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відтак зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Слід звернути увагу, що особа має право на захист свого інтересу тільки тоді, коли той порушено й тільки у спосіб, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З досліджених матеріалів справи судом встановлено, що характер цього позову, викладені в ньому обставини, долучені про них докази, наявність в матеріалах справи письмового договору про поділ майна подружжя від 01 жовтня 2018 року, визнання позову відповідачем, заяви обох сторін про розгляд справи за їх відсутності за наявними в справі доказами в своїй сукупності, на переконання суду свідчать про відсутність спору в цій справі і штучний характер цього позову.

Сам факт направлення відповідачем на адресу позивачки письмової вимоги від 26 вересня 2023 року про повернення половини грошових коштів в розмірі 30 000 доларів США, про наявність спору між сторонами за вказаних вище обставин свідчити не може.

Визнаючи позов, відповідач вимогу про передачу половини грошових коштів без будь-яких обґрунтувань не підтримав і фактично з обставинами позову повністю погодився, в той час, коли жодних належних, допустимих і достатніх доказів про належність подружжю грошових коштів у розмірі 60 000 доларів США, їх законне походження, наявність та можливість поділу в передбачений Законом спосіб, в суді не доведено.

Суд зазначає, що в позові фактично порушено питання про перехід права власності з ОСОБА_1 до ОСОБА_2 на вказані вище садовий будинок та земельну ділянку.

Однак, суд зазначає, що відчуження (переоформлення, перехід права власності тощо) нерухомого майна й виникнення права власності на нього відбувається виключно з підстав визначених Законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

З матеріалів справи вбачається, що її наслідком є зміна титульного власника нерухомого майна, його відчуження на користь відповідача за відсутності ознак спору.

Водночас, згідно чинного законодавства України правочини щодо відчуження нерухомого майна підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, що здійснюється з дотриманням порядку визначеного законом.

Правилами ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Суд зазначає, що за рішенням судів не може здійснюватися перехід права власності на нерухоме майно всупереч вимог Закону й суди не вправі підміняти собою встановлений законом порядок нотаріального посвідчення таких договорів.

За таких умов, сторони не позбавлені можливості врегулювати свої майнові права в позасудовому нотаріальному порядку, коли фактично вказаний позов, визнаний відповідачем, спрямований на перехід права власності.

Відтак, суд не може переконатися у наявності спору і фактично все викладене вище свідчить про його відсутність між сторонами, коли обставини позову є недоведеними та на вимогах Закону не ґрунтуються.

За таких обставин, порушених прав позивачки, які б підлягали захистові в цій справі судом не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268, 270 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні позову відмовити.

Повне судове рішення складено 17 травня 2024 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги.

Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 .

Суддя