КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/1862/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5671/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Шаламай Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2023 року у складі судді Радзівіл А.Г.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про виключення квартири із складу спільного сумісного майна подружжя та визнання майна спільною сумісною власністю,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом в якому з урахуванням змін просила:

визнати спільним сумісним майном подружися нежитлову будівлю кафетерію, визначену в плані літерою «А», загальною площею 77,0 кв.м., з надвірними будівлями: погріб «а», ганок «а1», добудова «А1», сарай «Б», вбиральня «У», огорожа 1-3, свердловина «с», замощення «т», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 згідно із постановою від 11 січня 2013 року про передачу стягувачеві майна, нереалізованого на прилюдних торгах, виданою старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції м. Києва Бурлакою Р.В., в рахунок часткового погашення боргу за виконавчим листом № 2-868-1/10, виданим 07.12.2010 Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 519 593 грн 09 коп.

визнати особистим майном ОСОБА_1 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру, виданим виконкомом Броварської міської ради Київської області на підставі рішення Броварського міськвиконкому Київської області від 25.06.2002 за № 195, зареєстрованим у Броварському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 24/3 за реєстровим № 6690.

виключити із складу спільного сумісного майна подружжя квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру, виданим виконкомом Броварської міської ради Київської області на підставі рішення Броварського міськвиконкому Київської області від 25.06.2002 за № 195, зареєстрованим у Броварському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 24/3 за реєстровим № 6690.

Позов обґрунтовано тим, що 09 січня 1981 року був укладений шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Після того, як їх спільний син, 02 серпня 2011 року захворів, відносини між ними значно погіршилися і вони припинили спільне сімейне життя й 17 червня 2016 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області шлюб був розірваний.

Зазначено, що спільного майна у місті Бровари Київської області у сторін не було, проте наприкінці 2018 року позивачці стало відомо, що служба ДВС цікавиться її квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , та має намір у судовому порядку частину цієї квартири направити на погашення боргу, який нібито має відповідач і до якого позивачка не має ніякого відношення.

Позивачці стало відомо, що на розгляді Броварського міськрайонного суду Київської області знаходиться подання у цивільній справі № 361/7109/15-ц, провадження № 6/361/23/19.

У листопаді 2018 року до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшло подання в.о. начальника Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Шкред І.Ю., заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. У зв`язку із цим позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

Позивач також зазначила, що у 1988 році вона отримала згідно із чергою на підприємстві 2-х кімнатну квартиру по АДРЕСА_3 . Вказана квартира була приватизована на трьох: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , 05 серпня 2002 року отримано свідоцтво на право приватної, спільної власності в рівних долях на квартиру.

У смт Куликівка Чернігівської області проживала мати позивача ОСОБА_7 , 1915 року народження, яка після смерті батька, у зв`язку із похилим віком та поганим самопочуттям, потребувала допомоги і не могла вже залишатися одна у будинку, тому позивачка забирала матір до себе у м. Бровари на кожну зиму. Мати попросила придбати квартиру у м. Бровари за її гроші, яка вона заощаджувала разом із батьком. Позивач разом із мамою прийняли рішення купити матері квартиру в Броварах.

Позивач звернулася до директора підприємства ВАТ Броварський завод будівельних конструкцій, на якому працювала на той час вже 32 роки. На той час вже декілька років, як завод почав сам будувати житло.

Позивач зазначила, що 02 квітня 2002 року із нею був укладений Договір пайової участі працівників підприємства у будівництві житла на умовах надання забудовником пільгового кредиту за рахунок коштів підприємства.

У п. 1.3 договору зазначено: Правом на одержання пільгового довготермінового кредиту користуються тільки ті працівники заводу, які бажають збудувати житло для себе.

У позові позивач зазначила, що їй мати дала 25 000 грн, з яких вона сплатила перший внесок в розмірі 15 000 грн (п. 2.4. договору).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері позивача залишила заповіт від 23.11.1995, згідно із яким заповідала все своє майно дочці, ОСОБА_1 , та сину ОСОБА_8 в рівних долях. Майно - це житловий будинок в смт Куликівці Чернігівської області, облігації Державного внутрішнього виграшного займу СРСР 1982 р. в кількості 7 штук (по одній такій облігації ще в часи Радянського Союзу мати виграла максимальну на той час суму). Гроші ж готівкою, які у неї були, вона планувала витратити на квартиру в Броварах. Ще за життя вона узгодила з братом позивача, що гроші вона залишить ОСОБА_1 .

Мати позивачки залишила останній майже 57 000 грн, яка використала їх для оплати квартири згідно із договором, на здійснення опоряджувальних робіт у квартирі, придбання меблів та сантехніки. Цих грошей для опоряджувальних робіт трохи не вистачило і вона домовилася по-родинному із братом, що переоформить на нього свою частину спадкового будинку, а він доплатив до половини суми, за яку можливо було продати будинок на той час.

Згідно із актом передачі квартири у користування і володіння від 14.04.2002 року ОСОБА_1 була передана у володіння і користування (без права розпорядження) квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 83,5 кв.м., житловою площею 44,9 кв. м, загальною вартістю 68 779 грн 32 коп.

05 грудня 2003 року позивачка одержала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстроване в реєстрі за № 2762, зареєстроване в Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації 06.01.2004 за реєстраційним номером 2706033, номер витягу 2501899.

16 вересня 2002 року ОСОБА_1 одержала свідоцтво про право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 на ім`я позивачки. Свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане виконкомом Броварської міської ради Київської області на підставі рішення Броварського міськвиконкому Київської області від 25.06.2002 за № 195, зареєстроване у Броварському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 24/3 за реєстровим № 6690.

Таким чином, позивач зазначає, що вказана квартира була придбана позивачем за особисті кошти, а саме: за кошти, які їй надала мати ОСОБА_7 для придбання для неї квартири у м. Бровари, кошти які дісталися у спадок від матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та кошти, одержані від брата ОСОБА_8 за частину спадкового будинку, яку позивач йому продала, але нотаріально не посвідчили договір продажу, що підтверджується заявою дружини ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясував усіх фактичних обставин справи просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позову в частині вимог про визнання особистим майном ОСОБА_1 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , виключивши зі складу спільного сумісного майна подружжя указану квартиру.

Вказала, що спірна квартира була придбана під час шлюбу, проте за її власні кошти та кошти, які надала їй покійна мати, яка саме для себе і купувала вказану квартиру.

Зазначила, що суд першої інстанції повністю проігнорував покази свідків і долучені докази, а саме: договір про пайову участь у будівництві житла від 04.03.2002 (забудовник - ОСОБА_7 ); квитанції від 05, 06, 19 березня 2002 року, що особисто сплатила моя мати - ОСОБА_7 . Договір про пайову участь у будівництві житла (забудовник - ОСОБА_1 ), що був укладений 02.04.2002 і не навів мотивів відхилення цих доказів.

Інші доводи апеляційної скарги ідентичні з позовними вимогами.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Горошко М.І. в інтересах ОСОБА_3 просить рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_2 у своєму відзиві підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_1 та її представника адвоката Устенка М.М., адвоката Пономаренка Д.М. в інтересах ОСОБА_2 , які підтримали апеляційну скаргу, адвоката Горошко М.І. в інтересах ОСОБА_3 , який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині визнання спільним сумісним майном подружися нежитлову будівлю кафетерію, визначену в плані літерою «А», загальною площею 77,0 кв.м., з надвірними будівлями: погріб «а», ганок «а1», добудова «А1», сарай «Б», вбиральня «У», огорожа 1-3, свердловина «с», замощення «т», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не оскаржено, а тому апеляційною інстанцією не переглядається.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказане рішення відповідає вищезазначеними вимогам закону, з огляду на таке.

Зі справи вбачається, 09 січня 1981 року було укладено шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , зареєстрований Броварським міським відділом запису актів громадянського стану Київської області, актовий запис № 7, свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 8 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_6 , який відповідно до довідки до Акту огляду МСЕК серії КИО-1 № 04-0535 виданої 06.12.2013 є інвалідом І групи (а.с. 9 т. 1).

Згідно із рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2016 року у цивільній справі № 361/2055/16-ц, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 10 т. 1).

Установлено, що 05 серпня 2002 року було приватизовано квартиру на АДРЕСА_6 на підставі наказу за № 390 на трьох осіб в рівних долях: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло (а.с. 12 т. 1).

Згідно копії договору про пайову участь (інвестування) у будівництві житла від 04 березня 2002 року укладений вказаний договір між ВАТ "Броварський завод будівельних конструкцій" в особі голови правління товариства ОСОБА_11 та ОСОБА_7 .

Згідно п.1.1 договору за рахунок залучених від пайовиків (інвесторів) коштів, забудовник будує і здає в експлуатацію багатоповерховий 72-ти квартирний житловий будинок за АДРЕСА_7 . Планове закінчення будівництва та здача житлового будинку в експлуатацію 1 квартал 2002 року.

Відповідно до п. 1.2 забудовник приймає пайовика у пайове будівництво на 2 кімнатну квартиру на 3 поверсі, загальною площею 84, 93 кв.м., номер квартири АДРЕСА_8 .

Згідно п. 2.2.4 пайовику надана можливість скористатись одним із слідуючих варіантів розрахунків, які визначено у п.п. а, б, та зазначено, що із врахуванням дії пунктів 2.1-2.2.4 базова договірна вартість зазначеної квартири на час укладання цього договору складає 73 032 грн 82 коп. За цим договором пайовик, як суб`єкт інвестування на власний розсуд вибирає об`єкт інвестування згідно із переліком квартир, які є у наявності, та може закріпити собою конкретну квартиру лише за умови, що він проінвестував на протязі 10-ти днів з дня укладання цього Контракту не менше 25 відсотків загальної площі об`єкта оплати. Вказаний договір підписаний сторонами.

До справи також долучено копії квитанцій до прибуткових касових ордерів про сплату ОСОБА_7 № 134 від 05 березня 2002 року на суму 5000 грн, до прибуткового касового ордера № 145 від 06 березня 2002 року на суму 5000 грн сплачених ОСОБА_7 , до прибуткового касового ордера № 178 від 19 березня 2002 року на суму 5000 грн сплачених ОСОБА_7 (а.с. 121 т.1).

Таким чином загальна сума сплачених коштів ОСОБА_7 згідно договору від 04 березня 2002 року складає 15 000 грн.

При цьому на вказаному договорі укладеному із ОСОБА_7 зазначено, що договір пайовика розірвано. Сплачена сума (15 000 грн) зараховуються новому пайовику ОСОБА_1 (а.с. 156 т.1).

Вказане також підтверджено листом наданим ПАТ "Броварський завод залізобетонних конструкцій" від 19.03.2020 в якому зокрема зазначено, що "Договір про пайову участь (інвестування) у будівництві житла" з ОСОБА_7 від 04 березня 2002 року був розірваний з ініціативи пайовика згідно її заяви з проханням розірвати договір і зарахувати сплачену нею суму в розмірі 15000 грн по її договору в рахунок оплати договору її дочки ОСОБА_1 . Пайовик повернула свій оригінал договору і квитанції про сплату підприємству. "Договір пайової участі працівників підприємства у будівництві житла на умовах надання Забудовником пільгового кредиту за рахунок коштів підприємства" з ОСОБА_1 від 02 квітня 2002 року був підписаний в сумі 73 032 грн 82 коп. При цьому було узгоджено, що перший внесок (пункт 2.4 договору) ОСОБА_1 не сплачує - в якості першого внеску зараховується сума 15000 грн, сплачена раніше її матір`ю згідно договору про пайову участь (інвестування) у будівництві житла з ОСОБА_7 від 04 березня 2002 року згідно з її заявою (а.с. 213 т.1).

02 квітня 2002 року із ОСОБА_1 був укладений договір пайової участі працівників підприємства у будівництві житла на умовах надання забудовником пільгового кредиту за рахунок коштів підприємства.

У п.1.3 договору зазначено: "Правом на одержання пільгового довготермінового кредиту користуються тільки ті працівники заводу, які бажають збудувати житло для себе і мають фінансову спроможність виконати умови даного договору щодо повернення кредиту".

Згідно п. 1.4 забудовник будує і здає в експлуатацію багатоповерховий 72-ти квартирний житловий будинок по АДРЕСА_7 .

Згідно п.1.5 Забудовник приймає позичальника у пайове будівництво на 2 кімнатну квартиру на 3 поверсі, загальна проектна площа квартири 84,93 кв.м., номер квартири АДРЕСА_4 .

Згідно п.2.3 повна вартість квартири складає 73 032 грн 82 коп.

Згідно п. 2.4 пайовик на протязі 10-ти календарних днів після укладання договору сплачує перший внесок із розрахунку один квадратний метр загальної житлової площі квартири.

Відповідно до п. 2.5. на решту коштів 58 032 грн 82 коп забудовник надає позичальнику пільговий довгостроковий кредит на строк 48 міс. Позичальник сплачує забудовнику за користування кредитом 3 відсотки в рік від суми непогашеного кредиту. Кінцевий строк повної вартості квартири 01 травня 2006 року (а.с. 14-15 т.1).

Згідно Акту передачі квартири у користування і володіння (без права розпорядження) у житловому 70-ти квартирному будинку за адресою: АДРЕСА_7 від 14 квітня 2002 року, передана у користування та володіння ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_9 , житловою площею 44,9 кв.м., загальна площа 83,5 кв.м., загальною вартістю 68 779 грн 32 коп (а.с. 20 т.1).

Надані копії квитанцій про оплату коштів відповідно до укладеного договору ОСОБА_1 30 квітня 2002 року у сумі - 5000 грн, 03 червня 2002 року - 5000 грн, 19 червня 2002 року - 5000 грн. Таким чином загальна сума сплачена ОСОБА_1 на виконання умов договору склала 15 000 грн (а.с. 122 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, про що 14 травня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Куликівського районного управління юстиції Чернігівської області видано свідоцтво про смерть серії № НОМЕР_2 (а.с. 16 т.1).

23 листопада 1995 року спадкодавцем ОСОБА_7 був складений заповіт, згідно із яким вона заповідала все своє майно ОСОБА_1 та ОСОБА_8 в рівних долях (а.с.17 т.1).

Як вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 грудня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 отримали вказане свідоцтво на спадкове майно кожний по його частині, а саме домоволодіння за адресою АДРЕСА_5 (а.с. 18 т.1).

У вказаному свідоцтві інвентаризаційна вартість спадкового майна зазначена - 14 215 грн.

Право власності внесено та зареєстровано в Єдиний реєстр, про що видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, дата прийняття рішення про реєстрацію права власності 06 січня 2004 року (а.с. 19 т.1).

25 червня 2002 року рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області "Про затвердження актів Державної приймальної комісії по введенню в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів", затверджено акт Державної приймальної комісії по введенню в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, а саме 70-ти квартирного житлового будинку по АДРЕСА_7 відкритого акціонерного товариства "Броварський завод будівельних конструкцій" та дольовиків, зазначених з у додатку до акту Державної приймальної комісії (а.с. 123 т.1).

До Акту Державної приймальної комісії по введенню в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів від 20 червня 2002 року доданий перелік інвесторів, які своїми коштами приймали участь у будівництві 70-ти квартирного житлового будинку по АДРЕСА_7 . Під пунктом 20 зазначена ОСОБА_1 (договір без номера від 02.04.2002) (а.с. 124-126 т.1).

16 вересня 2002 року ОСОБА_1 одержала свідоцтво про право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 13 т. 1).

Свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане виконкомом Броварської міської ради Київської області на підставі рішення Броварського міськвиконкому Київської області від 25.06.2002 за № 195, зареєстроване у Броварському міжміському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 24/3 за реєстровим № 6690.

З 23 березня 2011 року по теперішній час ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_4 , що підтверджується виданою довідкою про реєстрацію місця проживання особи Відділом реєстрації осіб Центру обслуговування "Прозорий офіс" від 02 квітня 2019 року.

Зареєстрована й ОСОБА_1 за вказаною адресою з 23 березня 2011 року, про що проставлена відмітка у паспорт (а.с. 7 т.1).

Отже, звертаючись із позовом до суду, ОСОБА_1 вказала, що вищевказане нерухоме майно, є її особистою власністю, хоча і його було набуто за час шлюбу, але за кошти, які належали її матері та брату.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в оскаржуваній частині, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення її позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які доводять наведені нею при зверненні до суду доводи, щодо спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, як необхідної обставини для виключення із складу спільного сумісного майна подружжя спірну квартиру, а також визнання квартири її особистим майном.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Спірні правовідносини регулюються Цивільним Кодексом України та Сімейним Кодексом України.

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, викладений правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спірне майно придбане позивачкою за особисті кошти та кошти отримані від брата, оскільки матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження вказаного.

Спростовуються долученими до справи доказами й твердження ОСОБА_1 про відчуження на користь брата спадкового майна та внесення отриманих від нього за це майно коштів в якості плати за спірну квартиру.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Чернігівським бюро технічної інвентаризації 06.01.2004, ОСОБА_1 є власницею частини спадкового майна - житлового будинку АДРЕСА_5 (а.с.19 т.1.)

За наведених підстав апеляційний суд визнає неспроможними твердження позивачки, які аналогічні змісту долучених до справи письмових пояснень дружини її брата - ОСОБА_12 про те, що у 2006 році за належну їй частку успадкованого житлового будинку сім`єю брата було сплачено 20 000 грн.

Такі доводи носять голослівний характер, остільки належними доказами їх не підтверджено, позивачка не позбулася спадкового майна, є його співвласником. До того ж ОСОБА_12 перебуває у родинних відносинах з ОСОБА_1 й зацікавлена у розгляді справи на її користь.

Та обставина, що перший внесок за інвестовану квартиру в розмірі 15 000 грн згідно даних квитанцій та пояснень свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 було внесено ОСОБА_7 , а позивачка проводила доплату вартості нерухомого майна після переукладення з нею відповідного договору (а.с.213 т.2), не спростовує висновки суду першої інстанції про придбання квартири у період шлюбу за спільні кошти подружжя, остільки попередній договір було розірвано, а тому сплачені померлою ОСОБА_7 кошти за наслідками розірвання договору, з урахуванням обставин справи, підлягали поверненню їй новим інвестором на підставі окремої угоди, що не може тлумачитися як факт їх безкоштовної передачі померлою саме позивачці. Такі докази у справі відсутні.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Апеляційний суд звертає увагу, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine, заява N 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 12 жовтня 2023 року (справа № 499/895/19).

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 травня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: