П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2024 року місто Київ

справа № 753/15446/23

провадження №22-ц/824/7466/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Євграфової Є.П., Поливач Л.Д., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Дарницька районна в м.Києві державна адміністрація

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Карапетяном Акопом Рубеновичем,

на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 5 грудня 2023 року, ухвалене у складі судді Трусової Т.О.,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому з урахуванням уточнень предмету позову, просила скасувати реєстраційну дію щодо зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати Дарницьку районну в м.Києві державну адміністрацію поновити запис в реєстрації територіальної громади м.Києва у межах Дарницького району м.Києва про місце реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що починаючи з 1992 року ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_2 , яка знаходиться в ЖБК «Учитель-3».

В 2004 році батько позивача набув право власності на цю квартиру.

Позивач була зареєстрована в квартирі з 1992 року до 28 липня 2023 року.

У серпні 2023 року позивач дізналась, що вона знята з реєстрації місця проживання на підставі заяви власника житла ОСОБА_2 згідно з п.2 ч.1. ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Позивач вважає, що відповідна реєстраційна дія органу реєстрації щодо зняття її з реєстрації місця проживання є незаконною, такою, що здійснена з порушенням норм чинного законодавства.

Позивач постійно проживала і проживає у квартирі, вселилась туди як член сім`ї ОСОБА_2 , у встановленому законом порядку, набула права користування житловим приміщенням та зареєструвала своє місце проживання. Право користування житловим приміщенням позивач не втратила.

Крім того, позивач має військовий квиток ГЗ № 065214 від 17 лютого 1992 року, згідно з яким має військове звання лейтенант медичної служби та в якому зазначено, що 22 грудня 1992 року позивача прийнято на військовий облік. Реєстраційна дія щодо зняття позивача з реєстрації місця проживання була здійснена без подання військово-облікового документа позивача - військового квитка в порушення положення ч.4 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», якими передбачено обов`язковість подачі військово-облікового документа при поданні заяви про зняття позивача з реєстрації, та положень Порядку організації та введення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 5 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник позивача адвокат Карапетян А. подав апеляційну скаргу, в який просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає, зокрема про те, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не врахував того, що на час вчинення реєстраційної дії про зняття з реєстраційного обліку відсутні судові рішення щодо позбавлення апелянта права користування житлом чи виселення позивача. Натомість наявне рішення суду від 22 лютого 2016 року , яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 про виселення позивачки.

Висновок суду першої інстанції про те, що військово-обліковий документ подається лише особою, яка ініціює зняття свого задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), і не є обов`язковим для подання власником житла, у якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи, що знімається, є суб`єктивним, містить ознаки порушення принципу безсторонності суду. Виходячи з логічно-семантичного тлумачення положень ч.4 ст.18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»- така норма встановлює єдині вимоги щодо подання всіх заяв про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), в незалежності від того чи подає цю заяву власник житла для зняття з реєстрації інших осіб, чи сама особа яка має зареєстроване місце проживання.

Судом першої інстанції проігноровано положення п.п.3 п.1 додатку 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року, якими передбачено, що з моменту оголошення мобілізації та під час воєнного часу зміна місця реєстрації військовозобов`язаними можлива виключно за наявності дозволу керівника відповідного районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних). Апелянт дозволу відповідно до пп.3 п.1 додатку 2 до Порядку № 1487 не отримувала.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивачем обраний невірний спосіб захисту є безпідставним, такими що містять ознаки обмеження права апелянта на судовий захист та на справедливий суд. Стаття 9 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», на яку посилається суд першої інстанції, не має жодного відношення до спірних правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зокрема зазначає про те, що позивач хибно вважає, що оскаржуване рішення прийняте з ігноруванням принципу непорушності права на житло та заборону його обмеження, примусове виселення, адже такі питання не вирішувалися судом першої інстанції під час розгляду позовної заяви - оскаржуваним рішенням суду надана виключно правомірна оцінка діям відповідача як органу реєстрації місця проживання, що діяв на підставі названого закону та прийнятим на його виконання нормативно правових актів. При цьому, суд першої інстанції не вирішував будь-яких інших питань, на які посилається позивач у своїй апеляційній скарзі, зокрема питань права користування житлом та/або виселення із такого. До органу реєстрації попереднім власником були подані всі документи, які вимагаються Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265, а саме заяву встановленої форми, документ, що посвідчує його особу, документ, що підтверджує його право власності на житло. Подання військово-облікового документа не передбачено ні Законом, ні Порядком, а так само такої вимоги не містить будь-який інший документ. Пункт 57 Порядку, на який посилається апелянт, в даному випадку не підлягає застосуванню.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Карапетян А.Р. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації Виродова Ю.М. та ОСОБА_4 проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просили рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що на підставі ордера на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу «Учитель-3» від 16.12.1992 батьку позивачки ОСОБА_2 на сім`ю з чотирьох осіб у складі його, дружини ОСОБА_5 , дочки ОСОБА_1 та онука ОСОБА_6 (сина ОСОБА_1 ) було надано трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Усі зазначені в ордері особи зареєстрували своє місце проживання за вказаною адресою.

На підставі свідоцтва про право власності від 22.03.2004 ОСОБА_2 набув квартиру у власність та зареєстрував своє право власності у встановленому законом порядку.

Починаючи з 2003 року між мешканцями квартири почали виникати конфлікти з приводу порядку користування житлом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04.10.2005, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 09.02.2006 та Апеляційного суду Донецької області як суду касаційної інстанції, було встановлено факти порушення житлових прав ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_5 .

Цим рішенням суд зобов`язав ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_7 не перешкоджати ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у користуванні квартирою і надати їм ключі від вхідних дверей, вселив останніх у квартиру, виселив з неї ОСОБА_7 та відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про визнання права власності на квартиру та про визнання незаконним свідоцтва про право власності на квартиру.

З ухваленням цього рішення конфлікт між мешканцями квартири не вичерпався, а житлові спори між ними були предметом подальших судових розглядів.

Так, 11.11.2010 Дарницький районний суд м. Києва постановив ухвалу про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування виданого її батьку свідоцтва про право власності на квартиру.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.08.2011, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2011, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою і відкриття особового рахунку та зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_5 до ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та виселення.

Ці обставини встановлені рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.02.2016 у цивільній справі № 753/3347/15-ц, яким відмовлено у задоволенні вимог прокуратури Дарницького району м. Києва в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні квартирою, позбавлення права користування житлом, виселення та вселення та вимог зустрічного позову ОСОБА_7 в інтересах недієздатного сина ОСОБА_6 про вселення до жилого приміщення.

Своє рішення суд мотивував, зокрема тим, що не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності визначених статтею 116 Житлового кодексу України підстав для виселення ОСОБА_1

28.07.2023 Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація на підставі заяви ОСОБА_2 зняла позивачку з реєстрації місця проживання за адресою спірного житла.

У подальшому ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 28.09.2023 (запис у реєстрі за № 6448) відчужив квартиру на користь ОСОБА_4 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка 348368027 від 28.09.2023).

Згідно з поясненнями ОСОБА_4 на даний час у квартирі зареєстроване місце проживання його, дружини та дитини, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Києва.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що зняття позивачки із зареєстрованого місця проживання було здійснене органом реєстрації за наслідком подання власником спірного житла ОСОБА_2 усіх необхідних для цього документів. При вчиненні оспорюваної реєстраційної дії відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування),затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2022 № 265, а відтак доводи позову про порушення процедури зняття із зареєстрованого місця проживання не знайшли свого підтвердження в суді.

Крім того, судом установлено, що реєстраційна дія по зняттю позивачки із зареєстрованого місця проживання була вчинена на користь тодішнього власника квартири ОСОБА_2 , який у подальшому відчужив квартиру ОСОБА_8 , який набув щодо квартири всі правомочності власника (права володіння, користування та розпорядження). Отже, ураховуючи, що вимоги позову про скасування реєстраційної дії та зобов`язання поновити запис про реєстрацію місця проживання фактично зводяться до визнання за позивачкою права користування спірним житлом, саме у ОСОБА_4 на цей час існує безпосередній зв`язок з предметом позову, проте до участі у справі у статусі відповідача його не залучено.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неналежним з огляду на вимоги ст.9 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», якою визначений перелік документів, наявність яких є підставою для реєстрації місця проживання (перебування) особи без згоди власника житла, серед яких рішення суду про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням. Відтак, суд першої інстанції вважав правомірним і ефективним способом захисту порушених прав у спірних правовідносинах (у разі доведення факту їх порушення) є вселення або визнання права користування житлом, проте таких вимог позивачкою не заявлено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З 1 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі- Закон № 1871-IX), який регулює відносини у сфері надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання.

За положеннями пункту 2 ч.1 ст.18 Закону № 1871-IX зняття повнолітньої особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, зокрема, за заявою власника житла.

Постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 256 затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Згідно з пунктами 50, 61 Порядку декларування та реєстрація місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265, підставою зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за заявою власника житла є подання останнім заяви установленої форми згідно з додатком 6, документа, що посвідчує особу (у разі особистого звернення)та документа, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла без згоди на те зареєстрованої особи ( висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 26 січня 2024 року у справі № 161/5576/23).

Відповідно до пункту 4 Розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1871-IX місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим законом.

Судом установлено, що 28 липня 2023 року Дарницька районна в м.Києві державна адміністрація на підставі заяви ОСОБА_2 як власника житла зняла ОСОБА_1 реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановивши, що зняття позивачки ОСОБА_1 із зареєстрованого місця проживання було здійснене органом реєстрації за наслідком розгляду поданих власником спірного житла ОСОБА_2 усіх необхідних для цього документів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при вчиненні оспорюваної реєстраційної дії відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації проживання в Україні» та Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що у органу реєстрації були відсутні підстави для прийняття рішення про зняття позивача з реєстрації, оскільки ОСОБА_1 є військовозобов`язаною, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки, як правильно установив суд першої інстанції, подання військово-облікового документа (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку) передбачено лише для особи, яка ініціює зняття свого задекларованого/зареєстрованого місця проживання, і не обов`язковим для подання власником житла.

Пунктом 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265, визначається , що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) повнолітньої особи здійснюється на підставі заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6; пунктом 61 цього ж Порядку визначено, що у разі звернення до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою власника житла про зняття особи (осіб) із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) власник житла подає: 1) документ, що посвідчує особу (у разі особистого звернення); 2) документ, що підтверджує право власності на житло, в якому задекларовано/зареєстровано місце проживання (перебування) особи (осіб), що знімається.

В той же час, у пункті 57 Порядку визначається загальн6е правило зняття з реєстрації місця проживання (крім власників житла), відповідно до якого у разі звернення до органу реєстрації ( у тому числі через центр надання адміністративних послуг) разом із заявою про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особа подає: 1) паспортний документ ( у разі особистого звернення); 2) свідоцтва про народження ( у разі зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання дітей віком до 14 років); 3) документ або відомості, що підтверджують сплату адміністративного збору; 4) військово-обліковий документ (для громадян України, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку); 5) рішення про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання, прийняте відповідним територіальним органом ДМС, або рішення про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном, прийняте відповідно закордонною дипломатичною установою України, у разі зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи у зв`язку з оформленням їй документів для виїзду за кордон на постійне проживання/залишення на постійне проживання за кордоном.

Зважаючи на те, що Порядок прийнятий на виконання Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», саме положення Порядку мають бути враховані органом реєстрації при розгляді заяви про зняття з реєстраційного обліку.

Отже, оскільки ОСОБА_1 була знята з реєстрації місця проживання за заявою власника житла, в такому випадку застосовуються положення п.61 Порядку, яким не передбачено подання власником житла військово-облікового документа особи, що знімається з місця реєстрації.

Крім того, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 для реалізації права користування квартирою є рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житла, визнання за особою права користування житлом, жилим приміщенням, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи, визначені Кабінетом Міністрів України, про що зазначено у п.3 ч.2 ст.9 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Вимог про вселення або визнання права користування житлом ОСОБА_1 у цій справі не заявляла.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду в оскаржуваній частині ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України,

суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Карапетяном Акопом Рубеновичем, залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 5 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Постанова складена 29 травня 2024 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Є.П. Євграфова

Л.Д. Поливач