КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/3690/23

номер провадження: 22-ц/824/1091/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 вересня 2023 року у складі судді Арапіної Н.Є., у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Десята Київська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державна інспекція архітектури та містобудування України, ОСОБА_4 , про зобов`язання приватизувати квартиру, визнання прибудови самочинно збудованою, зобов`язання знести самочинно збудовану прибудову, скасування права власності, внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Дніпровська РДА), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Десята Київська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації»), Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Державна інспекція архітектури та містобудування України (далі - ДІАМ), ОСОБА_4 , про зобов`язання приватизувати квартиру, визнання прибудови самочинно збудованою, зобов`язання знести самочинно збудовану прибудову, скасування права власності, внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до ордеру №11648 від 27 липня 1987 року ОСОБА_1 та членам його сім`ї було надано право зайняття житлового приміщення площею 15,1 кв.м, яке складається із однієї кімнати у квартирі АДРЕСА_1 . Вказує, що він з 18 серпня 1987 року зареєстрований у вказаній квартирі.

Указував, що рішенням Органу приватизації житла Дніпровської РДА від 05 серпня 2022 року №43-81/22 йому відмовлено в приватизації приміщень спільного заселення АДРЕСА_4 . Підставою для такої відмови стала наявність незаконного перепланування та прибудови (кухня 3, площею 18,9 кв.м), а також відмінності у площі квартири, які наявні у Реєстрі речових прав на нерухоме майно у частці іншого співвласника квартири (яка становить 48%) та приватизаційною справою від 18 лютого 1998 року.

Позивач вказував, що у 1987 році він отримував ордер на кімнату площею 15,1 кв.м, а інша кімната площею 14,1 кв.м у квартирі була надана у користування ОСОБА_5 1950 року народження, (нині покійний), який у 1998 році приватизував свою частку (48%). У подальшому приблизно у 2007 році ОСОБА_5 разом зі своєю дружиною ОСОБА_6 прибудували до своєї кімнати та спільної кухні прибудову (кухню 3, площею 18,9 кв.м) та зробили перепланування (реконструкцію), зрізали віконний отвір у зовнішній несучій стіні своєї кімнати, внесли зміни у систему опалення та водопостачання.

Також позивач наголошував, що доступу до цієї прибудови в нього ніколи не було. На його зауваження з цього приводу від сім`ї ОСОБА_7 були пояснення про те, що все законно і вони мають право на перепланування.

Після смерті ОСОБА_5 його дружина ОСОБА_2 успадкувала його частку квартири (48%) та зареєструвала своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 липня 2016 року і продовжила проживати в цій частці.

Стверджував, що про факт незаконності прибудови він дізнався 13 листопада 2020 року отримавши свій технічний паспорт та довідку з відповідною відміткою, який ним був замовлений у КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» для здійснення приватизації. Додатково факт незаконності прибудови підтвердився 05 серпня 2022 року, після отримання позивачем рішення про відмову у приватизації.

Указував, що після отримання технічного паспорт від 12 листопада 2020 року та довідки КВ-2020 №35485 від 13 листопада 2020 року із зазначенням про незаконність прибудови, він повідомив про це ОСОБА_2 та отримав від неї обіцянку зайнятись питанням узаконення цієї прибудови.

Натомість, як з`ясувалося згодом, ОСОБА_2 25 січня 2022 року вона продала свою частку ОСОБА_8 та виїхала з квартири, знялась з реєстрації і де зараз перебуває невідомо.

Звертав увагу, що виготовлений ОСОБА_2 технічний паспорт від 25 березня 2016 року також містить примітку про те, що квартира самочинно реконструйована. Однак незважаючи на це, державний нотаріус ОСОБА_9 у 2016 році посвідчив правочин ОСОБА_2 та ОСОБА_8 .

В подальшому у 2022 році приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кара О.О. також не звернув уваги на такі незаконні прибудови до сусідньої квартири та посвідчив договір купівлі - продажу між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 .

Позивач стверджував, що на шляху до приватизації він зустрів перепону, оскільки з незрозумілих причин начальник ЖЕД-408 ОСОБА_10 відмовляв йому у засвідченні його заяви до органу приватизації.

Наголошував, що через існування такої незаконної прибудови існують різні показники площі квартири, у зв`язку з чим він не може реалізувати своє право на приватизацію свого житла. При цьому, інші (минулі і дійсний) співвласники не позбавлені свого права розпоряджатися своєю 48% часткою квартири (вільно продають і покупають), незважаючи на існування незаконної прибудови. Такий стан речей грубо порушує його права, позбавляє його права вільно розпоряджатися своєю часткою та вносить невизначеність щодо спільного володіння майном у режимі спільної часткової власності.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив:

зобов`язати Сектор приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Дніпровської РДА приватизувати 52% частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , враховуючи такі загальні параметри квартири: загальна площа 43,7 кв.м, житлова площа 29,2 кв.м, за аналогією приватизаційної справи ОСОБА_5 від 18 лютого 1998 року;

визнати прибудову у квартиру АДРЕСА_1 , позначену у технічному паспорті КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12 листопада 2020 року як «кухня 3» площею 18,9 кв.м. самочинною, а реконструкцію квартири незаконною;

зобов`язати ОСОБА_2 знести незаконну прибудову у квартирі АДРЕСА_1 , позначену у технічному паспорті КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12 листопада 2020 року як «кухня 3» площею 18,9 кв.м, привести квартиру (систему опалення, водопостачання, стіни, вікна, несучі конструкції, прибудинкову територію, тощо) до стану, що існував до самочинної прибудови та реконструкції;

скасувати право власності ОСОБА_3 на самочинну прибудову у квартирі АДРЕСА_1 , позначену у технічному паспорті КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12 листопада 2020 року як «кухня 3» площею 18,9 кв.м, зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 03 листопада 2022 року, на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 283 від 03 листопада 2022 року, номер запису про право власності/довірчої власності: 48330292, державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кара О.О.;

внести зміни у записи Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності до об`єкту нерухомого майна 00, замінити у графі «опис об`єкта» загальну площу з 62,6 кв.м на 43,7 кв.м, житлову площу з 29,6 кв.м на 29.2 кв.м.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 вересня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання приватизувати квартиру, визнання прибудови самочинно збудованою, зобов`язання знести самочинно збудовану прибудову, скасування права власності, внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є недоведені та безпідставними, а тому не можуть бути задоволенні у межах даного судового провадження.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове рішення, в яким його позовні вимогизадовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що основною проблемою та підставою для звернення до суду стала неможливість здійснити приватизацію його частки у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 в зв`язку з відмовою Сектору приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Дніпровської РДА, яка в свою чергу обґрунтовувалась існуванням незаконної прибудови (кухня №3) та розбіжностями у квадратурі квартири між записами які наявні у Реєстрі речових прав на нерухоме майно (а також у технічних паспортах) у частці іншого співвласника квартири, яка становить 48%, та приватизаційною справою від 18 лютого 1998 року. Всі інші його позовні вимоги, є похідними, але в той же час логічно поєднаними. Натомість суд першої інстанції розглянув кожну позовну вимогу окремо, як різні справи, проігнорувавши їх сукупний взаємозв`язок, що призвело до невірних висновків.

Вказує, що підставами відмови Сектору приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Дніпровської в місті Києві РДА, яка полягала не тільки в розбіжностях показниках загальної площі квартири, але і в існуванні незаконної прибудови, про що суд першої інстанції не згадав. Суд першої інстанції у своєму висновку висунув на передній план згоду позивача з фактом існування розбіжностей в показниках загальної площі квартири, і оминув увагою головне, але ж якщо проаналізувати матеріали справи, це і так стає очевидним. Факт розбіжності в квадратурі квартири є очевидним (розбіжність з`явились у зв`язку з прибудовою, та незаконними реєстраційними діями нотаріуса Десятої нотаріальної контори Шульги С.В.), факт існування прибудови також є очевидним.

Зазначає, що поза увагою залишились наявні в матеріалах справи два технічних паспорта, які були виконані КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» у різні часи (один 25 березня 2016 року з поміткою, що паспорт виготовлено станом на 27 травня 2008 року, інший - 12 листопада 2020 року), та які виготовлені з однакової інвентаризаційної справи №12330, та мають приписки про самочинне реконструювання квартири, і саме тієї частки квартири, наймачем якої він не являється. Суд першої інстанції не взяв до уваги докази з копії матеріалів приватизаційної справи від 18 лютого 1998 року (а.с.92-95), яку надав представник Дніпровської РДА. Також суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва, який повідомив, що Департамент не видавав документів, що дають право на виконання будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, та не здійснював заходи державного архітектурно-будівельного контролю за адресою: АДРЕСА_3 , які свідчать про те, що прибудова у квартирі є самочинною.

Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що департамент не видавав документів, що дають право на виконання будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, та не здійснював заходи державного архітектурно-будівельного контролю за адресою: АДРЕСА_3 , з урахуванням наведеного просить прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України.

ДІАМ, яка у відповідальності до постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2020 року №1340 є правонаступником Державної архітектурно-будівельної інспекції України, подала пояснення, в яких зазначає, що позивачем та судом безпідставно залучено їх до участі у справі в якості третьої особи.

Інші учасники справи не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційні скарги, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційних скарг до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до ордеру № 11648 від 27 липня 1987 року ОСОБА_1 та членам його сім`ї було надано право зайняття житлового приміщення площею 15,1 кв.м, яке складається із однієї кімнати у кв. АДРЕСА_1 (а.с. 9, т.1).

З 18 серпня 187 року ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.10, т.1).

Установлено, що рішенням Органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 05 серпня 2022 року № 43-81/22 позивачу відмовлено в приватизації приміщень спільного заселення АДРЕСА_5 (а.с.11, т.1).

Також встановлено та не заперечується учасниками справи, що інша кімната площею 14,1 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 була надана у користування ОСОБА_5 , 1950 року народження, (нині покійний) який у 1998 році приватизував свою частку (48%).

Після смерті ОСОБА_5 його дружина ОСОБА_2 успадкувала його частку квартири (48% або 48/100 частин), отримала свідоцтво про право на спадщину, серія та №2-834 та зареєструвала своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 липня 2016 року. За даними вказаного свідоцтва про право на спадщину загальна площа цієї квартири становить 62,6 кв.м, а площа 48/100 частин - 20,95 кв.м).

25 січня 2022 року ОСОБА_2 продала свою частку ОСОБА_8 .

В подальшому, 03 листопада 2022 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі- продажу 48/100 частин у квартири АДРЕСА_1 , площею 62,6 кв.м. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара О.О. та зареєстрований в реєстрі за №283.

Відповідно до ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про визнання прибудови у квартирі АДРЕСА_1 , позначену у технічному паспорті КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12 листопада 2020 року як «кухня 3» площею 18,9 кв.м самочинною, а реконструкцію квартири незаконною, ОСОБА_1 посилався на те, що квартира є реконструйованою шляхом здійснення самочинної незаконної прибудови і така прибудова знаходиться на земельній ділянці, яка не належала відповідачу ОСОБА_2 та попереднім власникам, тобто здійснена з порушенням законодавства у сфері містобудівної діяльності.

На підтвердження цих позовних вимог ОСОБА_1 надав суду:

витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 жовтня 2021 року щодо квартири АДРЕСА_1 ;

копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 станом на 12 листопада 2020 року;

копію довідки КП «Київське міське БТІ» про показники об`єкта нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 ;

витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 лютого 2022 року щодо квартири АДРЕСА_1 ;

копію технічного паспорту на кв. АДРЕСА_1 станом на 27 травня 2008 року (а.с.12-20, т.1).

У суді першої інстанції представник Дніпровської РДА заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання приватизувати квартиру, стверджував, що позивачу було відмовлено в приватизації квартири у зв`язку з розбіжностями в показниках загальної площі квартири. Різниця в показниках загальної площі квартири, на підставі яких були зроблені розрахунки площі кімнати, що раніше приватизовувалась та оформлено свідоцтво про право власності на 48/100 частин квартири, унеможливлює правильність подальших розрахунків. Крім того, в довідці про показання об`єкта нерухомого майна, виданій КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» повідомляється, що квартира реконструйована і документи, що надають право на виконання будівельних робіт до Бюро не надходили.

На підтвердження таких заперечень Дніпровська РДА надала копію матеріалів приватизаційної справи від 18 лютого 1998 року (а.с.92-95, т.1).

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно із ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (реконструкція) об`єкту здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч.1 ст.376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц (провадження № 61-12893св18).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.2 ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до положень ч.1 ст.38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

З урахуванням змісту ст.376 ЦК України в поєднанні з положеннями ст.ст.16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Отже, законодавцем визначено, що вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за наявності двох умов: 1) доведеності факту порушення прав; 2) це будівництво є самочинною забудовою.

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16 зроблено висновок, що «право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст.391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу)».

У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14 зроблено висновок, що «правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У справі, яка переглядається, судами встановлено, що об`єкт нерухомості збудований на земельній ділянці, що не була відведена у встановленому порядку для цієї мети. Разом із тим, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог особи, яка не є власником земельної ділянки, на якій зведено об`єкт нерухомості, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, не встановив, яким чином порушуються права зазначеної особи, хоча для правильного застосування статей 376, 386, 391 ЦК України встановлення цього факту є обов`язковим».

Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» [Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria] (№46577/15) від 21.04.2016 р., вказав, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: 1) власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; 2) власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; 3) самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог ст.38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень ч.7 ст.376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови (див. постанову Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 646/7646/16-ц (провадження № 61-2011св19).

Отже, існує певний алгоритм дій, при дотриманні якого правомірним чином може бути висунута вимога про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано належних та допустимих доказів, що прибудова у квартирі АДРЕСА_1 є самочинною та збудованою саме відповідачами за наявності їх вини.

Апеляційний суд не приймає до уваги твердження ОСОБА_1 про те, що у 2007 році саме ОСОБА_5 разом зі своєю дружиною ОСОБА_2 незаконно прибудували до своєї кімнати та спільної кухні прибудову (кухню 3, площею 18,9 кв.м) та зробили перепланування (реконструкцію), зрізали віконний отвір у зовнішній несучій стіні своєї кімнати, внесли зміни у систему опалення та водопостачання, оскільки ці твердження позивача належними чином не доведені.

Відповідно до приписів ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно усталеної практики Верховного Суду у категорії справ про визнання будівництва самочинним та, відповідно, здійсненого з порушенням вимог державних будівельних норм є відповідний висновок судово-будівельної експертизи, чи припис компетентного державного органу у сфері архітектури та містобудування.

Однак позивач не надав суду відповідного висновку судово-будівельної експертизи, чи припису компетентного державного органу у сфері архітектури та містобудування про те, що житлове приміщення АДРЕСА_1 , містить самочинне будівництво, яке здійснене з порушенням вимог державних будівельних норм.

У даному випадку посилання скаржника на два технічних паспорта які були виконані КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» у різні часи (один 25 березня 2016 року з поміткою що паспорт виготовлено станом на 27 травня 2008 року, інший - 12 листопада 2020 року), та які мають приписки про самочинне реконструювання квартири, не є достатніми для висновку про що прибудова у квартирі АДРЕСА_1 є самочинною та збудованою саме відповідачами у їх частині квартири.

З цих же підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що факт здійснення самочинного будівництва у спірній частині квартири підтверджується матеріалами приватизаційної справи від 18 лютого 1998 року та поясненнями Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнання прибудови самочинно збудованою.

Крім, стверджуючи, що прибудова у квартирі АДРЕСА_1 є самочинною, ОСОБА_1 просив зобов`язати ОСОБА_2 знести цю незаконну прибудову.

Проте, всупереч нормам ч.7 ст.376 ЦК України, просив вжити крайніх мір по усуненню порушень його прав. Натомість, першочергово повинна була бути заявлена вимога про проведення відповідної перебудови, а у випадку відмови від її проведення - знесення самочинного будівництва за рахунок особи, яка його здійснила, у зв`язку з чим заявлені вимоги є передчасними.

До того ж позивачем не надано доказів неможливості здійснення перебудови та про відмову відповідачів від її проведення.

Оскільки з матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_2 було вручено приписи контролюючих органів щодо усунення порушень та що остання притягалися до адміністративної відповідальності, то це є самостійною підставою для її зобов`язання знести самочинну прибудову.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 199/13042/13-ц (провадження № 61-8733св18).

У позові ОСОБА_1 також просив зобов`язати Сектор приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Дніпровської РДА приватизувати 52 % частини квартири АДРЕСА_1 , враховуючи такі загальні параметри квартири: загальна площа 43,7 кв.м, житлова площа 29,2 кв.м, за аналогією приватизаційної справи ОСОБА_5 від 18 лютого 1998 року.

Так, згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (ч.1 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно зі ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Відповідно до п.1 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 передачі у власність громадян підлягають квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, жилі приміщення у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно з п.4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

Переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства (п. 1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудованих територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України № 76 від 17 травня 2005 року).

Згідно з п. 1.4.3 цих Правил до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.

Установлено, що ОСОБА_1 було відмовлено в приватизації квартири у зв`язку з розбіжностями в показниках загальної площі квартири. Різниця в показниках загальної площі квартири, на підставі яких були зроблені розрахунки площі кімнати, що раніше приватизувалась та оформлено свідоцтво про право власності на 48/100 частин квартири, унеможливлює правильність подальших розрахунків.

Вказана обставина сторонами не заперечується.

Така різниця в показниках загальної площі квартири, об`єктивно унеможливлює приватизацію ОСОБА_1 своєї частки квартири в обсягах та у спосіб, визначений позивачем.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не доведено незаконність відмови Дніпровської РДА в оформленні приватизації 52% частини квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , враховуючи такі загальні параметри квартири: загальна площа 43,7 кв.м, житлова площа 29,2 кв.м.

Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься інформація про загальну та житлову площу квартири з врахуванням самочинної прибудови, яка підлягає виправленню із зазначенням параметрів квартири до самочинної прибудови та реконструкції.

На підтвердження позивачем надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 березня 2023 року щодо квартири АДРЕСА_1 (а.с.21-22, т.1).

Також ОСОБА_1 просив скасувати право власності ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на самочинну прибудову у квартирі АДРЕСА_1 , позначену у технічному паспорті КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 12 листопада 2020 року як «кухня 3» площею 18,9 кв.м, зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 03 листопада 2022 року, на підставі договору купівлі-продажу серія та номер: 283 від 03 листопада 2022 року, номер запису про право власності/довірчої власності: 48330292, державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кара Олександра Олександрівна.

Згідно з ч.4, п.п.3-5 ч.5 ст.12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України.

Відповідно до принципу диспозитивності, закріпленого ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тобто, ОСОБА_3 набув право власності на квартиру . АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 2022 року.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять даних про те, що договір купівлі-продажу від 03 листопада 2022 року, на підставі якого ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 , у встановленому законом порядку визнаний недійсним або є нікчемним в силу закону і таких доказів суду не надано.

Тому правомірність набуття ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в силу ст.204 ЦК України презюмується.

Отже, приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 просив скасувати право власності ОСОБА_3 на самочинну прибудову у квартирі АДРЕСА_1 , яке в нього виникло на підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 2022 року, однак сам цей договір купівлі-продажу позивачем не оскаржується, то колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування права власності ОСОБА_3 на цю самочинну прибудову.

Оскільки вимоги позивача про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є похідними від позовних вимог про позовних вимог про скасування права власності відповідача, у задоволенні яких судом першої інстанції вірно було відмовлено, тому колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що ці позовні також не підлягають задоволенню за їх необґрунтованістю.

Таким чином, оцінивши усі наявні у справі докази у їх сукупності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання приватизувати квартиру, визнання прибудови самочинно збудованою, зобов`язання знести самочинно збудовану прибудову, скасування права власності, внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є недоведені та безпідставними, а тому не можуть бути задоволенні у межах даного судового провадження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує, що основною проблемою та підставою для звернення до суду стала неможливість здійснити приватизацію його частки у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 у зв`язку з існуванням незаконної прибудови (кухня №3) та розбіжностями у квадратурі квартири між записами які наявні у Реєстрі речових прав на нерухоме майно (а також у технічних паспортах) у частці іншого співвласника квартири, яка становить 48%, та приватизаційною справою від 18 лютого 1998 року. При цьому вважає, що всі інші його позовні вимоги, є похідними.

Тому, на думку, скаржника саме усунення ліквідація такої незаконної прибудови й усунення розбіжностей за цим позовом, призведе до належного захисту його прав.

Однак колегія суддів не приймає до уваги вказані твердження, як підставу для скасування рішення суду та задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог у цій справі з таких підстав.

Так, неодмінним елементом принципу верховенства права є юридична визначеність, яка дає можливість учасникам суспільних відносин завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх легітимних очікуваннях (legitimate expectations), зокрема у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізоване.

Юридичною визначеністю обумовлюється втілення легітимних очікувань, тобто досягнення бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки (Рішення Конституційного Суду України від 05 червня 2019 року №3-р(І)/2019).

Як зазначалось вище, договір купівлі-продажу від 03 листопада 2022 року на підставі якого останні власник ОСОБА_3 набув право власності на кв. АДРЕСА_1 , у встановленому законом порядку визнаний недійсним або є нікчемним в силу закону і таких доказів суду не надано.

Саме цей договір купівлі-продажу від 03 листопада 2022 року був правовою підставою для реєстрації права власності ОСОБА_3 на всі фактичні приміщення квартири АДРЕСА_1 , а також підставою для відповідних записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності до об`єкту нерухомого майна 00, зокрема, загальна площа 62,6 кв.м.

Також є чинним отримане ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину на 48/100 частин цієї квартири від 26 липня 2016 року серія та №2-834, де вказана загальна площа квартири АДРЕСА_1 загальним розміром 62,6 кв.м (площа 48/100 частин - 20,95 кв.м).

Тому за умови чинності отриманого ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину на 48/100 частин цієї квартири від 26 липня 2016 року серія та №2-834, а також договору купівлі-продажу від 03 листопада 2022 року, як підстави для реєстрації права власності ОСОБА_3 на всі фактичні приміщення спірної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 62,6 кв.м, зобов`язання Сектору приватизації житлового фонду Управління житлово-комунального господарства Дніпровської РДА приватизувати 52% частини ОСОБА_1 із зазначенням її загальної площі 43,7 кв.м призведе до неузгодження розмірів часток цього майна, конфігурації площ та правового режиму цього нерухомого майна. Такий підхід суперечитиме принципам юридичної визначеності.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 червня 2024 року.

Головуючий

Судді: