Провадження №2/523/4239/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

за участю секретаря судового засідання - Дмітрієвої В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 в м. Одесі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу № 523/21775/21 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. про визнання договору дарування фіктивним,

ВСТАНОВИВ:

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. про визнання договору дарування фіктивним, та просять:

-визнати договір дарування квартири від 24.06.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 недійсним, з причини його фіктивності.

В обґрунтування позову, позивачі зазначають, що ОСОБА_1 перебували у шлюбі з ОСОБА_3 з 06.09.1997 року по 14.12.2019 року, вони постійно мешкали за адресою: АДРЕСА_1 . Подружжя розірвали шлюб, і між ними була досягнута домовленість, що після розірвання шлюбу ОСОБА_5 буде мешкати у спільній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , та зареєструється за вказаною адресою, а після перереєстрації за новою адресою колишньої дружини, ОСОБА_6 оформить договір дарування на кв. АДРЕСА_3 на спільну доньку ОСОБА_7 . ОСОБА_5 зареєструвалася по АДРЕСА_2 , але ОСОБА_6 замість виконання домовленостей, звернувся з позовом до Суворовського районного суду м. Одеси про розподіл квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . 12.06.2021 року ОСОБА_5 була вимушена звернутися з зустрічною позовною заявою про поділ майна, а саме стягнення з ОСОБА_3 вартості будівельних матеріалів та вартості будівельних робіт, що були використані при капітальному ремонті квартири за адресою: АДРЕСА_1 , поділ меблів та техніки, що знаходяться у квартирі АДРЕСА_3 . Суддя по первісному позову не прийняв зустрічну позовну заяву, у зв`язку із пропущенням строків, і поки ОСОБА_5 подавала позовну заяву за місцем реєстрації відповідача до Приморського районного суду м. Одеси, відповідач оформив договір дарування вказаної квартири на невідомого позивачам чоловіка. 24.06.2021 року ОСОБА_6 подарував квартиру. Щодо якої існує спір між колишнім подружжям, ОСОБА_4 . По теперішній час ОСОБА_6 продовжує мешкати з новою дружиною у квартирі АДРЕСА_3 , а рідну доньку ОСОБА_7 вигнав з квартири, де вона мешкала з дня народження та зареєстрована по теперішній час. ОСОБА_6 був обізнаний про подання позовної заяви про поділ витрачених коштів на капітальний ремонт квартири, яку він дарував, також він був ознайомлений із текстом позовної заяви про поділ майна подружжя і вимогами по проведенню судової будівельно-технічної експертизи, з метою встановлення вартості ремонту та будівельних матеріалів. Позивачі вважають, що таким чином ОСОБА_6 , зловживаючи своїми процесуальними правами, ввів суд в оману, та з метою уникнення цивільної відповідальності та створення перешкод виконанню у майбутньому судового рішення про стягнення з нього грошових коштів і недопущення проведення судово-будівельної експертизи, провів відчуження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . При укладенні оспорюваного договору дарування, відповідачі діяли без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, і ОСОБА_4 не приходив у квартиру. Відповідачі не є родичами, і раніше не спілкувались. Укладаючи договір дарування відповідачі не мали на меті реальне настання наслідків за договором дарування, а саме передання у повне володіння, користування та розпорядження квартири. ОСОБА_6 після укладення договору дарування продовжував мешкати з дружиною та донькою ОСОБА_8 у цій квартирі. 26.08.2021 року о 20год.21хв. ОСОБА_6 змінив замки у квартирі, та вигнав ОСОБА_7 на вулицю, про що була подана заява до поліції. Договір дарування укладався з метою перешкоджання судовому розгляду справи про поділ майна подружжя і проведення судової будівельно-технічної експертизи спірної квартири. Квартиру подарували за домовленістю, ціна зазначена 626 678, 00 грн., що не відповідає дійсності, і теж вказує на фіктивність правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1, 5 ст. 215 ЦК України та підставою для визнання його недійсним, відповідно до ст. 234 ЦК України. Позивачі не є стороною правочину, але мають право на оспорювання правочину, оскільки є заінтересованими особами.

27.01.2022 року відповідач ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, яким не визнав позовні вимоги, просив відмовити у їх задоволенні. В обгрунтування відзиву зазначив наступне: 1) позивачі не є стороною договору дарування, їх права договором не порушені, оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_1 була його приватною власністю. 2) метою позову про поділ майна, є виправлення помилки, та оформлення кв. АДРЕСА_4 на доньку ОСОБА_7 , чого відповідач не зробив під-час купівлі цієї квартири, довірившись колишній дружині. Ця справа розглядалась з лютого місяця 2021 року, оскільки ОСОБА_5 не бажає оформлювати квартиру на доньку. 3) Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2021 року по справі №523/2961/21 позов відповідача задоволено, та визнано за ним право власності на частку кв. АДРЕСА_4 . Після набрання рішенням суду законної сили, відповідач має намір подарувати частину квартири своїй доньці ОСОБА_9 . 4) підготовка до оформлення договору дарування здійснювалась ще у лютому 2021 року, що підтверджується звітом про оціночну діяльність від 16.02.2021 року, тому доводи позивачів щодо укладення договору дарування, внаслідок подачі зустрічного позову, не відповідають дійсності. 5) відчуження квартири було здійснено не в наслідок подачі зустрічного позову, а на підставі виваженого та розсудливого прийняття відповідачем рішення. 5) ОСОБА_10 в період розлучення з лютого 2019 року майже до 14.12.2019 року з колишньою дружиною неодноразово намагались вигнати відповідача з кв. АДРЕСА_3 , що дуже зачепило та поранило відповідача . Жорстка поведінка доньки до відповідача та нехтування ним, як батьком, та те що вона заявляла, що квартира по АДРЕСА_5 буде в подальшому належати їй, стали підставою для відчуження відповідачем цієї квартири батьковому другу ОСОБА_4 . Після оформлення договору дарування у нотаріуса, відповідач з ОСОБА_4 усно домовились, що до 01.09.2021 року вони звільнять квартиру. Однак, коли він зібрав речі 26.08.2021 року, донька підняла галас, який відповідач розцінює як маніпуляцію. 26.08.2021 року донька викликала поліцію та оформила на відповідача заяву про вчинення злочину. 6) наданий суду акт проживання від 23.10.2021 року в кв. АДРЕСА_3 відповідача та його дружини ОСОБА_11 не є доказом фіктивності договору. Для законного здійснення дій з переоформлення рахунків, 24.06.2021 року ОСОБА_4 надав відповідачу та його дружині довіреність на представництво його інтересів щодо свого майна перед відповідними організаціями та вільного доступу. Відсутність проживання в квартирі самого власника ОСОБА_4 не пов`язана з відсутністю волі дарувальника та обдарованого, чи помилки щодо природи спірного правочину. 7) Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав є недопустимим. Якщо навіть суд прийде до висновку, що договір дарування квартири є фіктивним, то незрозуміло які права відновляться у позивачів, оскільки ця квартира не є об`єктом спільної сумісної власності, і відповідач як власник знову розпорядиться своєю власністю.

27.01.2022 року відповідач ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву, яким не визнав позовні вимоги, просив відмовити у їх задоволенні. В обгрунтування відзиву зазначив наступне: 1) позивачі не є стороною у договорі, їх права щодо даної квартири не порушені; 2) розмови між ним та ОСОБА_12 щодо відчуження квартири шляхом дарування були після уходу ОСОБА_13 , ще у лютому 2019 року. Відліковою крапкою у прийнятті рішення, став конфлікт з дочкою, яка виганяла його з цієї квартири. Після розлучення з ОСОБА_13 , у грудні 2019 року, ОСОБА_14 запропонував йому стати власником квартири. Він звернувся за правовою допомогою до адвоката Портної У.О. та уклав з нею договір про надання правової допомоги. ОСОБА_14 у лютому 2021 року зробив оцінку квартири та надав її нотаріусу для оформлення правочину. Тому, доводи стосовно того, що договір укладений після подачі зустрічного позову, не відповідають дійсності. 3) після укладення договору, відповідач повідомив ОСОБА_12 , що не зможе постійно проживати у цій квартирі, а тому попросив його і його дружину деякий час приглянути за квартирою. Саме тому, після укладення договору дарування квартири, він наполягав на оформленні у нотаріуса від свого імені довіреності на законне розпорядження та управління його власністю ОСОБА_12 та його дружиною. Також, він попросив ОСОБА_12 замінити замки в квартирі. 4) Акт від 23.10.2021 року проживання в квартирі АДРЕСА_3 ОСОБА_3 та його дружини, не може свідчити про фіктивність договору дарування, оскільки він як власник майна розпорядився подальшою долею свого ж майна на власний розсуд. 5) дозволу на реєстрацію ОСОБА_2 у вказаній квартирі він не надавав. ОСОБА_10 не є його родичкою та будь якими родинними зв`язками не пов`язана, не проживає в квартирі, яка належить йому на праві приватної власності за адресою: АДРЕСА_1 , а також не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою судді Далеко К.О. від 22.12.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 17.02.2022 року:

-клопотання представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Шляпіної Людмили Миколаївни про витребування доказів задоволено.

-витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Медведенко Галини Валеріївни належним чином завірену копію матеріалів нотаріальної справи щодо укладення 24.06.2021р. договору дарування квартири АДРЕСА_3 , між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 21.11.2022 року: закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30.05.2023 року: визнано явку позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 , обов`язковою в судове засідання призначене на 12 липня 2023р. о 11год. 00хв.

Протягом розгляду справи, судові засідання відкладались: у зв`язку із неявкою сторін; у зв`язку із клопотаннями сторін про відкладення розгляду справи; у зв`язку із витребуванням доказів; у зв`язку із закриттям підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті; у зв`язку із викликом свідків; у зв`язку із повітряною тривогою.

ІІІ. Позиції сторін.

У судове засідання 26.04.2024 року сторони не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином, матеріали справи містять заяви сторін про подальший розгляд справи без їх участі.

Суд зазначає, що сторони приймали участь у попередніх судових засіданнях.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представник позивачів адвокат Шляпіна Л.М., з`явившись до судового засідання, підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позові.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Портна У.О., з`явившись до судового засідання, не визнали заявлені позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов. ОСОБА_3 додатково зазначив, що вважав, що якщо він позбудеться квартири, то все припиниться, а саме конфлікти з попередньою дружиною, донькою, вони припинять пред`являти йому постійні претензії.

Відповідач ОСОБА_4 до судового засідання не з`явився, його представник адвокат Портна У.О., з`явившись до судового засідання, позов не визнала, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позов.

Позивач ОСОБА_2 , будучи допитаною у якості свідка, пояснила, що у 2018 році батьки посварилися, вона залишилась проживати із батьком, з яким були добрі відносини, питання по квартирі не стояло. Коли батьки розлучилися, у батька з`явилася нова жінка, і вони вирішили одружитися. З цього моменту відносини погіршилися. ОСОБА_4 вона не знає, він не був другом дідуся. Батько подарував квартиру взагалі не знайомій людині. Сплата комунальних послуг за квартиру, в якій проживали, здійснювалась наступним чином: свідок та її мати ОСОБА_13 зводили всі покази лічильника, а батько лише гроші давав, а вони все заповнювали. Про поділ майна свідок знає, батько зазначав, що він не бажає ніяких позовів, він мав бажання поділити квартиру на АДРЕСА_5 та подарувати їй частину квартири. Свідок економіст, наразі не працює, раніше працювала тренером по танцям, вона не являється стороною договору. Батько подарував квартиру невідомій людині, а зазначав що квартира буде їй, і тут вона випадково дізналась про дарування. В цій квартирі АДРЕСА_3 проживає наразі батько з дружиною, ОСОБА_15 не проживає, про це свідку відомо від сусідів, а тому відсутні наслідки договору дарування, він не виконаний. Це підтверджується актом та відео.

ОСОБА_1 , будучи допитаною у якості свідка, пояснила, що будинок по АДРЕСА_5 був зданий в 1995 році, квартиру отримала мати ОСОБА_3 . Згодом, мати написала заповіт на ОСОБА_12 . Коли вони з ОСОБА_12 розійшлися, то розуміли, що онука одна, мати ОСОБА_12 говорила, що вона спокійна, що у онуки буде житло. Коли ОСОБА_16 було чотири роки, то був спір з чоловіком, свекруха зібрала усіх, та запитувала, хто у тебе на першому, другому, третьому місці. Коли ОСОБА_14 зійшовся з новою дружиною, то він бажав подарувати квартиру на АДРЕСА_5 уклав угоду дарування квартири, щоб піти їй наперекір, щоб вона нічого не змогла довести. Є спір щодо вартості майна подружжя, а тому ОСОБА_14 подарував квартиру, щоб свідок не змогла зайти в квартиру та поділити майно. Договір був укладений для створення перешкод в іншому спорі. Після цього дарування, дочка проживала ще два місяці в квартирі. Після того як вигнали ОСОБА_16 , в квартирі проживав ОСОБА_14 зі своєю дружиною. З 01.03 вони з`їхали, однак ОСОБА_15 не проживає.

Свідок ОСОБА_17 , будучи допитаною у судовому засіданні, пояснила, що являється сусідкою ОСОБА_3 . Після виселення ОСОБА_16 , якийсь час ОСОБА_14 з дружиною з`являлися в квартирі. Свідок взагалі ніколи не бачила в квартирі нового власника. Факт дарування квартири був здійснений після того, як були подані ОСОБА_13 позови, про це свідок дізналась від ОСОБА_13 .

Вивчивши обставини справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши представлені докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновків що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 299/857/19.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 06.09.1997 року, який розірвано 14.12.2019 року, про що Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області зроблено відповідний актовий запис №402. Це підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 14.12.2019 року, Серія НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_3 був власником квартири АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.10.2010 року, зареєстровано в реєстрі за №1398.

Згідно п.2 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Тому, із урахуванням змісту п.2 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України, квартира АДРЕСА_3 була особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

24.06.2021 року ОСОБА_3 подарував квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_4 , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. Дарунок за домовленістю між сторонами оцінено в 626 678, 00 грн.

Згідно Звіту про оціночну вартість квартири, складеного ФОП ОСОБА_18 від 16.02.2021 року, на запит відповідача ОСОБА_3 , оціночна вартість об`єкта оцінки: кв. АДРЕСА_3 , складає 626 678,0 грн. (без ПДВ).

Згідно Рецензії на звіт про оціночну вартість квартири від 14.10.2022 року №1369, зробленої на замовлення адвоката Шляпіної Л.М.: зібраних виконавцем Звіту вихідних даних для характеристики об`єкта оцінки недостатньо. Наведений опис, особливо за відсутності матеріалів фото фіксації, не дозволяє в повній мірі ідентифікувати об`єкт оцінки, що не відповідає вимогам, викладеним в п. 56 Національного стандарту №1. База оцінки обрана оцінювачем вірно. Зазначені недоліки процедури розрахунку вартості об`єкта порівняльним підходом суттєво вплинули на достовірнітсь оцінки. Оцінювачем визначена ринкова вартість об`єкта, що відповідає існуючим нормативним вимогам. Обсяг зібраних вихідних даних достатній для вирішення поставленого питання. Ідентифікакція об`єкта виконана поверхнево, що не дає можливість перевірити правильність визначення трехнічного стану об`єкта, що у свою чергу, впливає на його вартість. Оцінювач обгрунтував необхідність розрахунку ринкової вартості об`єкта оцінки порівняльним підходом, але процедуру розрахунку ринкової вартості виконано з недоліками, що також впливає на його вартість. Звіт про оціночну (ринкову) вартість квартири, що виконаний оцінювачем ОСОБА_19 , класифікується як такий, що не повною мірою відповідає вимогам норматтивно-правових актів з оцінки майна і має недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але може використовуватися тз метою, визначеною у звіті, після виправлення зазначених недоліків.

Згідно довіреності від 24.06.2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., зареєстрованої в реєстрі №1618, ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_3 або ОСОБА_11 , кожен з яких має право діяти самостійно, представляти його інтереси в усіх органах, установах, організаціях, підприємствах, незалежно від їх форм власності та підпорядкування, розпорядження та управління належною йому квартирою під АДРЕСА_3 .

Відповідно до Угоди від 01.09.2021 року, що укладена між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , домовились до наступного: довіреність від 24.06.2021 року, зареєстрована в реєстрі за №1618, не відкликається власником майна до 01.09.2022 року; одну пару ключів з чипом від вхідної двері у парадній від квартири надається повіреним для вільного доступу. Друга пара ключів від квартири залишається у власника майна; дії повірених, на підставі довіреності від 24.06.2021 року, направлені на схоронність та збереження квартири; до 01.10.2021 року повірені, які мають право діяти самостійно, зобов`язані оформити та укласти договір з охоронною організацією та поставлення квартири на охорону з відповідною кнопкою виклику охорони; всі дії, які зазначені у довіреності від 24.06.2021 року, залишаються в силі без уточнень та доповнень; витрати на комунальні послуги покладаються на власника майна, які здійснюють повірені; повірені, які мають право діяти самостійно, зобов`язані усно сповіщати власнику майна щодо сплати комунальних платежів та наявності заборгованості щомісячно; власник майна надає згоду щодо знаходження повірених, на вільний доступ до квартири, без обмежень у часі.

26.08.2021 року позивач ОСОБА_2 , яка проживала до цього часу в квартирі разом із батьком ОСОБА_3 , була вимушена покинути квартиру АДРЕСА_3 , оскільки їй повідомили про договір дарування, та нового власника квартири. Актом приймання передачі від 29.08.2021 року підтверджується прийняття ОСОБА_2 особистих речей, які знаходились в квартирі. Суд зауважує, що наведений акт підписаний ОСОБА_20 із зауваженням, щодо неповернення певних речей.

01.09.2021 року ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Одеській області було подано заяву про вчинення злочину щодо дій ОСОБА_3 та ОСОБА_21 .

Суд зазначає, що предметом даної справи не є законність виселення ОСОБА_2 , тому в рамках даної справи ці обставини судом не досліджуються.

Згідно відомостей № Ш-I-114527 щодо зареєстрованих осіб, за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 20.05.2021 року, відсутні зареєстровані особи.

Згідно Довідки складеної СОД ОСОБА_22 , на запит позивача ОСОБА_1 , за результатами проведення маркетингового аналізу по визначенню найбільш ймовірної ринкової вартості двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 02 червня 2021 року, найбільш імовірна ринкова вартість квартири може перебувати в діапазоні 29 000 31 000 дол США, що за курсом НБУ на 02.06.2021 року складає 795 705,00 грн. 850 581,00 грн. (враховуючи технічний стан «під ремонт»; та 41 000 43 000 дол. США, що за курсом НБУ на 02.06.2021 року складає 1 124 962,00 грн. 1 179 838,00 грн.

Згідно Акта проживання від 23.10.2021 року, складеного головою ЖК «ІНТЕРРАФ», який містить підписи сусідів ОСОБА_17 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , в квартирі АДРЕСА_3 , проживає ОСОБА_3 зі своєю дружиною ОСОБА_11 , яка заселилася з 10.12.2020 року, і проживає на час складення даного Акта.

Згідно Відповіді на запит адвоката Шляпіної Л.М. від 11.07.2023 року, голова правління ЖК «Інтерафф» повідомляє, що з заявою про переоформлення рахунків для сплати комунальних платежів ОСОБА_4 не завертався, особисто не приходив, жодних документів на квартиру по АДРЕСА_1 не надавав. На цей час в квартирі АДРЕСА_3 не мешкає ніхто з початку військових дій. Сплата рахунків за комунальні послуги з 2023 року надходять на прізвище ОСОБА_4 з карткового рахунку ОСОБА_11 .

Згідно Акта проживання від 11.07.2023 року, складеного головою ЖК «Інтерафф», за підписами сусідів, мешканці будинку по АДРЕСА_5 підтверджують, що у квартирі АДРЕСА_3 з початку військових дій ніхто не мешкає. До квартири навідуються ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_11 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2021 року по справі №523/2961/21, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 11.04.2024 року, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнано за ОСОБА_3 право власності на частину квартири АДРЕСА_4 . Припинено право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_4 .

В провадженні Суворовського районного суду м. Одеси перебуває цивільна справа №523/2961/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, стягнення з відповідача вартості будівельних матеріалів та будівельних робіт, що були використані під час ремонту квартири АДРЕСА_3 .

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15 травня 2023 року по справі № 523/2961/21: призначено судову земельну технічну експертизу, проведення якої доручено судовому експерту ОСОБА_25 .

Експерту поставлено наступні питання:

-визначити вартість будівельних матеріалів та вартість ремонтно-будівельних робіт у квартирі АДРЕСА_3 , з урахуванням ремонту приміщень туалету, ванної кімнати, лоджії, кухні, системи опалення, дитячої кімнати згідно з технічним паспортом станом на 2016р.

Експертизу визначено проводити виключно за матеріалами справи, без надання доступу до квартири АДРЕСА_3 .

Позивачі фіктивність договору дарування квартири АДРЕСА_3 від 24.06.2021 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обґрунтовують наступним: 1) договір укладався без створення реальних правових наслідків, оскільки ОСОБА_3 після укладення договору залишився проживати в квартирі разом зі своєю дружиною; 2) ціна квартири, зазначена в договорі, не відповідає реальним цінам на нерухомість. Порушене право позивачі вбачають у тому, що договір дарування укладався з метою перешкоджання судовому розгляду справи про поділ майна подружжя і проведення судової будівельно-технічної експертизи спірної квартири.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) вказано, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2022 року в справі № 757/62043/18-ц (провадження № 61-13227св21) зазначено, що: «тлумачення статті 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 квітня 2018 року у справі № 921/757/16-г/7, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 (провадження № 61-14079св20) […]».

ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

У даному випадку, проаналізувавши надані суду докази, суд дійшов висновків про те, що оспорюваний договір дарування квартири АДРЕСА_3 від 24.06.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. не порушує права та охоронювані законом інтереси позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що визнання договору дарування фіктивним забезпечить їй можливість провести судову будівельно-технічну експертизу вартості будівельних матеріалів та вартості ремонтно-будівельних робітв квартирі АДРЕСА_3 , поділити меблі та техніку, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, судом не приймаються, в якості підстав наявності її порушеного права та (або) охоронюваного законом інтересу.

Суд зазначає, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 15 травня 2023 року по справі № 523/2961/21 вже призначено судову будівельну технічну експертизу, проведення якої доручено судовому експерту ОСОБА_25 .

Експерту поставлено наступні питання:

-визначити вартість будівельних матеріалів та вартість ремонтно-будівельних робіт у квартирі АДРЕСА_3 , з урахуванням ремонту приміщень туалету, ванної кімнати, лоджії, кухні, системи опалення, дитячої кімнати згідно з технічним паспортом, станом на 2016р.

Експертизу визначено проводити виключно за матеріалами справи, без надання доступу до квартири АДРЕСА_3 .

Тобто, фактично по справі № 523/2961/21 вже призначено судову будівельно - технічну експертизу, а тому судом вже застосований процесуальний механізм захисту прав позивача ОСОБА_1 по даній справі. Тим баче, що перед експертом поставлено питання визначення вартості будівельних матеріалів та вартості ремонтно-будівельних робіт, станом на 2016 рік. Щодо поділу меблів та техніки, то для здійснення відповідного поділу сторони повинні надати суду відповідні правовстановлюючі документи на це рухоме майно. Відповідно, відчуження наведеної квартири не позбавляє можливості ОСОБА_1 захисту своїх прав у судовому порядку, шляхом надання суду належних да допустимих доказів, в підтвердження своїх вимог в рамках судової справи №523/2961/21.

Суд зазначає, що вищенаведені доводи позивача ОСОБА_1 не є достатнім підтвердженням порушення спірним договором прав позивача, адже як на цей час, так і у разі визнання договору дарування фіктивним, позивач не має прав на відчужене ОСОБА_4 майно, тому зазначені в позовній заяві наміри позивача не є належним обґрунтуванням наявності у неї права на оспорення договору, відповідно до статті 215 ЦК України.

Така позиція суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду з розгляду аналогічної справи (постанова КЦС ВС від 21.09.2022 у справі № 369/1943/20).

Також, судом не встановлено, а позивачем ОСОБА_2 не підтверджено, яким чином порушені та будуть поновлені її права та/або інтереси, у разі визнання фіктивним договору дарування квартири АДРЕСА_3 від 24.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19).

Водночас, посилання позивачів на те, що відповідач деякий час продовжував проживати у спірній квартирі після укладення оспорюваного правочину, лише він навідується до квартири, а ОСОБА_4 ніколи не бачили сусіди, не свідчать про фіктивність оспорюваного договору дарування. Тим баче, що відповідач ОСОБА_4 надав суду правові підстави періодичного перебування в квартирі, та вчинення певних юридичних дій ОСОБА_3 копія довіреності від 24.06.2021 року, копія угоди від 01.09.2023 року.

Стосовно пояснень ОСОБА_3 у судовому засіданні, то він дійсно зазначив, що здійснив відчуження квартири, з метою припинення постійних конфліктів та претензій позивачів до нього, припинення тиску на нього, стосовно наведеної квартири, яка була його особистою власністю.

За обставин того, що квартира не була об`єктом спільної сумісної власності подружжя, були відсутні судові спори з приводу саме квартири АДРЕСА_3 , то суд не вбачає в наданих відповідачем ОСОБА_3 поясненнях умислу на укладення фіктивного договору.

Відповідно до ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачі не надали належних, достовірних і достатніх доказів тому, що договір дарування квартири АДРЕСА_3 був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Таке правозастосування відповідає правовим висновкам Верховного Суду викладеним зокрема у постанові КЦС ВС від 17.01.2024 у справі № 641/4266/21

Одночасно, суд не враховує по даній справі правові висновки Верховного Суду викладені постанові КЦС від 05.04.2023 року по справі № 523/17429/20, постанові КЦС від 26.04.2023 року по справі № 644/5819/20, які надають оцінку наявності підстав для визнання недійсним фраудаторного правочину, на які посилалась адвокат Шляпіна Л.М. у судовому засіданні, оскільки вважає, що ці справи є відмінними від даної справи, за істотними правовими ознаками.

Надана адвокатом Шляпіною Л.М. судова практика не є релевантною для цієї справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) задля юридичної визначеності в застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

За таких обставин, встановивши, що на момент вчинення оспорюваного договору ОСОБА_3 був одноосібним власником квартири, яка є предметом договору дарування, мав право розпоряджатися нерухомим майном на власний розсуд, спірне нерухоме майно не мало жодних обтяжень права власності, не перебувало ні під арештом, ні під заставою, були відсутні судові спори з приводу квартири, суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_3 з відчуження (дарування) належного йому на праві власності нерухомого майна не можуть бути визнані недобросовісною поведінкою. Сам факт відсутності родинних зв`язків між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не свідчить про те, що дії сторін договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно.В свою чергу, ціна в договорі дарування, зазначена відповідно до Звіту про оціночну (ринкову) вартітсь квартири, станом на 16.02.2021 року, та враховуючи природу укладеного договору саме як дарування, а не купівлі-продажу, також не свідчить про фіктивність договору.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачі не довели наявності порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу, а також не надали належних і допустимих доказів на підтвердження фіктивності договору дарування квартири АДРЕСА_3 від 24.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В.

З огляду на те що суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 49, 81, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. про визнання договору дарування фіктивним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду складено 20.05.2024 року, у зв`язку із перебуванням судді Далеко К.О. у відпустці з 29.04.2024 року по 12.05.2024 року включно.

Суддя: К.О. Далеко