Єдиний унікальний номер судової справи: 487/606/24
Номер провадження 22-ц/812/857/24 Cуддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Темнікової В.І., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Радіоновою Вікторією Євгенівною

на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді - Кузьменка В.В. в приміщенні того ж суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и л а:

18 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 20 серпня 2015 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька - ОСОБА_3 .

Після народження дитини відносини між подружжям значно погіршились, почались непорозуміння щодо поглядів на сімейне життя та обов`язки кожного. У зв`язку з чим, сімейні відносини фактично припинились з січня 2023 року. З цього часу вони як подружжя разом не проживають, спільного господарства не ведуть та мають різні бюджети. На сьогоднішній день шлюб є формальним, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду із заявою про розірвання шлюбу.

На теперішній час донька ОСОБА_4 проживає з нею, має інвалідність з дитинства, діагноз: правобічний спастичний геміпарез, кистозно атрофічні зміни задньо лобової області гемісфери головного мозку, порушення ходи ІІ рівня, зниження когнітивних функцій, дизартрія у зв`язку з чим потребує постійного лікування та реабілітації. Донька на постійній основі відвідує центр фізичної реабілітації «VIGOR». Наявні у дитини діагнози потребують специфічного догляду за дитиною, постійного лікування, реабілітації та посиленого харчування з дотриманням спеціальних дієт та вживання спеціальних продуктів. Згоди з відповідачем щодо утримання дитини фактично не досягнуто, а тому батько дитини, у добровільному порядку аліменти сплачує, однак у розмірі, що не дає можливості в повному обсязі забезпечити життєдіяльність дитини.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 заробітку (доходу) щомісячно, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позову і до повноліття дитини.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2024 року, в якому ухвалою того ж суду від 09 травня 2024 року виправлено описку, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в частці від доходу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі заробітку (доходу) щомісячно, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 18 січня 2024 року і до повноліття дитини. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки згоди між сторонами щодо утримання дитини не досягнуто, відповідач хоча добровільно й сплачує аліменти, але в розмірі, що є недостатнім для забезпечення життєдіяльності дитини, позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на утримання дитини аліменти у розмірі заробітку (доходу). Що стосується додаткових витрат на дитину у зв`язку з лікуванням, судом роз`яснено право позивача на звернення з позовом про стягнення таких витрат.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Радіонова В.Є. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила заочне рішення суду в частині розміру стягнутих аліментів змінити, стягнувши з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 у розмірі 1/3 заробітку (доходу) щомісячно, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 18 січня 2024 року і до повноліття дитини. В іншій частині позову відмовлено.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо частки стягнутих аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Адвокат Радіонова В.Є. вказує, що суд помилково вважав витрати на лікування дитини додатковими, адже вони є постійними, оскільки дитина має інвалідність, а тому потребує постійного лікування, реабілітації, відповідного харчування та спеціальних засобів реабілітації та розвиваючих засобів. Крім того, дитина на постійній основі відвідує центр фізичної реабілітації «Vigor». Коштів, які заробляє позивачка не вистачає.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не скористався.

У судове засідання сторони не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи у відступіть позивачки.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.6).

На теперішній час малолітня ОСОБА_6 проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Згідно медичного висновку № 105145.9 про дитину інваліда віком до 18 років від 1 грудня 2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 має захворювання: правобічний спастичний геміпарез. Кистозно атрофічні зміни задньо лобової області лівої гемісфери головного мозку. Порушення ходи по GMFCS ІІ рівня. Зниження когнітивних функцій. Дізартрія. G.81.1 (а.с.8).

Відповідно довідки № 20-63 від 14 січня 2024 року, ОСОБА_6 перебувала на амбулаторному лікуванні, а саме проходила курс фізичної реабілітації в Центрі фізичної реабілітації «VIGOR». Надано рекомендації: дитина потребує безперервних занять з фізичної реабілітації, лікувального масажу, ЛФК, кінезітерапії та механотерапії (а.с.10).

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Як на підставу задоволення своїх вимог щодо стягнення аліментів саме у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) відповідача, позивачка посилається на те, що неповнолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є дитиною інвалідом, а тому потребує а постійного лікування, реабілітації, відповідного харчування та спеціальних засобів реабілітації та розвиваючих засобів. Відповідач хоча й сплачує добровільно аліменти на утримання доньки, але суму визначає на власний розсуд, що є недостатнім для забезпечення життєдіяльності дитини з особливими потребами.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України).

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з положеннями статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Законом України від 17 травня 2017 року № 037-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» частину другу статті 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Отже, вказаним законом збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін до статті 182 СК України - 30 %).

Відповідачем не надано доказів про те, що за станом здоров`я та матеріальним становищем він не може сплачувати аліменти на утримання своєї дитини.

Також, суду не надано доказів щодо наявності на утриманні у відповідача інших осіб.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що витрати пов`язані з лікуванням дитини, її реабілітацією є додатковими витратами, які можуть бути заявлені позивачкою в окремому позові.

За такого, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку про стягнення аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_7 у розмірі 1/4 від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18 січня 2024 року і до повноліття дитини.

Таке рішення відповідає положенням СК України та інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Разом з тим, судом не вірно зазначено про те, що розмір аліментів повинен становити не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, оскільки вказаний розмір аліментів встановлюється при видачі судового наказу.

За таких обставин, рішення суду на підставі п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом виключення з резолютивної частини словосполучення «але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку».

Доводи апеляційної скарги про те, що витрати на лікування дитини не є додатковими, а є постійними, оскільки дитина має інвалідність, а тому потребує постійного лікування, реабілітації, відповідного харчування та спеціальних засобів реабілітації та розвиваючих засобів, не є підставою для скасування рішення суду з огляду на наступне.

СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Так, згідно зі статтею 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину у разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватись наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема у зв`язку з хронічною хворобою дитини, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Так, до особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини.

В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У пунктах 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 зазначено, що до передбаченої статтею 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини можуть залучатися батьки, а додаткові витрати це такі, які викликані особливими обставинами: розвитком здібностей дітей, хворобою, каліцтвом тощо.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

У постанові від 13 вересня 2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Визначення особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 336/1488/19 (провадження № 61-19103св19), особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов.

Правового висновку щодо присудження сплати додаткових витрат на лікування дитини до досягнення 18-річного віку, дійшов Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 у справі № 320/383/19 (провадження № 61-18284св19), у якій зазначено, що додаткові витрати, зумовлені особливими обставинами, можуть бути присуджені судом у вигляді конкретної суми, що підлягає одноразовій сплаті, або у вигляді щомісячних чи інших періодичних платежів, здійснюваних протягом певного строку чи постійно.

Водночас аліменти - це кошти на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити базові матеріальні умови для життя дитини: оплату харчування, одягу, предметів гігієни, шкільного приладдя, спожитих дітьми комунальних послуг, лікування нескладних захворювань та ін.

Таким чином, витрати на утримання дітей, зокрема на харчування, ліки, сезонний одяг та взуття, відносяться до тих матеріальних потреб дитини, які покриваються коштами на утримання дитини, а саме, аліментами, що мають винятково цільовий характер, спрямовані на утримання дитини, для забезпечення та створення належних умов для виховання та розвиток неповнолітньої дитини.

Між тим, витрати пов`язані з лікуванням та реабілітацією неповнолітньої ОСОБА_7 відносяться до додаткових витрат, пов`язаних зі станом здоров`я дитини, для стягнення яких передбачено окремий порядок захисту прав.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Радіоновою Вікторією Євгенівною - задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 квітня 2024 року - змінити, виключивши з резолютивної частини словосполучення «але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку».

В іншій частини рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: В.І. Темнікова

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 23 травня 2024 року.