СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10635/23

пр. № 2/759/425/24

29 квітня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судових засідань Вінцковської О.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідачів Ахтирської Л.О. , Обаполенка С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби, головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській області, Луганської Обласної прокуратури про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби, головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській області, Луганської Обласної прокуратури про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури, в якому просив стягнути на його користь з Держави України за рахунок коштів Державного Бюджету України моральну шкоду в розмірі 3 млн грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 20.03.2015 р. по теперішній час працює на посаді першого заступника начальника Управління Державної міграційної службі України в Луганській області. 29.12.2016 СВ УСБ України в Луганській області було розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000057 за ч.1 ст. 258-3 КК України за фактом сприяння діяльності терористичної організації «ЛНР» громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 16.03.2016 в межах досудового розслідування вказаного кримінального провадження оперативним співробітником ОВС ГВ БКОЗ Управління СБ України в Луганській області Дорофєєвим М.М. відносно нього (за участю фігуранта вищезазначеного кримінального провадження - ОСОБА_5 ) були проведені негласні слідчі (розшукові) дії: контроль за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту та аудіо-, відео контроль особи (далі - НСРД) за ч.І ст.258-3 КК України та за ч. З ст. 368 КК України. 16.03.2016 постановою прокурора Бусова Д.М. матеріали кримінального провадження № 0000057 від 29 лютого 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.І ст.258-3 КК України, та кримінального провадження № 0000074 від 16.03.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.З ст.368 КК України, були безпідставно об`єднані в одне провадження, присвоївши № 0000057.

17.03.2016 слідчим, за погодженням з прокурором, в межах об`єднаного кримінального провадження № 0000057 від 29.02.2016 ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

18.03.2016 ухвалою слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області щодо ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та одночасно визначено альтернативний захід - заставу у розмірі 82 680 грн, які в цей же день були внесені на депозитний рахунок суду його мамою - ОСОБА_9 , а він - звільнений з-під варти.

05.04.2016 ухвалою слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області (справа №428/3516/16-к) був відсторонений від посади першого заступника начальника Управління ДМС України у Луганської області на строк 2 місяці, тобто до 05.06.2016 року. В подальшому, вже в ході судового розгляду даного кримінального провадження за клопотаннями прокурора даний засіб забезпечення кримінального провадження неодноразово продовжувався (ухвали Старобільського районного суду Луганської області: від 15 вересня 2016 у справі №428/5920/16-к (провадження № 1 -кп/431/210/16); від 06 грудня 2016 року у справі №428/5920/16-к (провадження № 1 -кп/431/210/16); від 30 січня 2017 року у справі №428/5920/16-к (провадження № 1-кп/431/28/17); від 24 березня 2017 року у справі №428/5920/16-к (провадження № 1-кп/431/28/17); від 25 травня 2017 у справі №428/5920/16-к (провадження № 1-кп/431/28/17); від 30 червня 2017 року у справі №428/5920/16-к (провадження № 1-кп/431/28/17).

05.04.2016 ухвалою слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області (справа № 428/3586/16-к; провадження 1-кс/428/2637/16) на його майно був накладений арешт.

20.04.2016 р. слідчим за погодженням з прокурором кримінального провадження було підготовлено клопотання про зміну обраного запобіжного заходу з застави на тримання під вартою.

25.04.2016 року ухвалою слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області у задоволенні клопотання про зміну обраного йому запобіжного заходу відмовлено у зв`язку з його необґрунтованістю.

05.05.2016 року Ухвалою Апеляційного суду Луганської області апеляційна скарга прокурора на ухвалу слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20.04.2020 року залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

06.05.2016 року постановою старшого слідчого СВ УСБУ в Луганській області Яковенко В.О. закрито кримінальне провадження № 0000057 від 29.02.2016 в частині ч. 1 ст. 258-3 КК України в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч.І ст. 258-3 КК України (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України)

11.05.2016 ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри за ч. 3 ст.368 КК України і в цей же день - про завершення досудового розслідування.

11.05.2016 прокурором Прокуратури Луганської області Бусовим Д.М. відносно ОСОБА_1 затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000057 від 29.02.2016 з правовою кваліфікацією за ч.3 ст.368 КК України.

12.07.2016 року даний обвинувальний акт надійшов до розгляду Старобільського районного суду Луганської області 12.07.2016 року, який продовжувався до 29.12.2020 року.

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_1 обвинувачувався у тому, що будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, отримав неправомірну вигоду в сумі 3300 гривень за оформлення паспортів в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду та в інтересах третьої особи, з використанням наданого йому службового становища, тобто, вчинив злочин, передбачений ч. З ст. 368 КК України.

Як зазначив позивач, він з самого початку досудового розслідування не визнавав свою вину в діях, які йому були інкриміновані відповідачами, оскільки не отримував неправомірної вигоди і незаконним оформленням паспортних документів не займався, в ході проведення контролю за вчиненням злочину відмовився від незаконних пропозицій ОСОБА_5 . З метою захисту від несправедливого обвинувачення звертався з багаточисленними скаргами на дії органу досудового розслідування та прокурора, надаючи суду за допомогою захисника докази на заперечення: фактичних обставин, встановлених досудовим розслідуванням. 29.12.2020 року, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції прокурором прийнято постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні за № 0000057 від 29.02.2016 року і така відмова прокурора обумовлена тим, що у ході судового розгляду не встановлені достатні докази для доведення вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.368 КК України, і вичерпані можливості їх отримання. Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 29.12.2020 кримінальне провадження щодо обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, закрито. Внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури, які поєднані із затриманням ОСОБА_1 за підозрою і незаконним кримінальним переслідуванням у вчиненні особливо тяжкого злочину та із безпідставно висунутим звинуваченням в одержанні неправомірної вигоди, який є тяжким злочином, він в період з 16.03.2016 по 29.12.2020 незаконно перебував під слідством і судом, що в загальному становить 57 місяців 12 днів. За час незаконного перебування під слідством і судом, зазнав істотної загальної шкоди у вигляді душевних страждань, викликаних протиправною поведінкою щодо нього самого та членів його сім`ї і перебуванням у стані безперервного нервового стресу через невизначеність його долі, що підсилювався розумінням невинуватості, пошкодженням здоров`я, приниженням честі та гідності, а також ділової репутації в статусі державного службовця. Такі страждання позивач оцінив у 3 млн грн.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 12.06.2023 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с.167-168, том №1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.06.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 169, том №1).

08.07.2023р. до суду від представника відповідача Луганської Обласної прокуратури надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, подане за допомогою кваліфікованого та удосконаленого цифрового підпису (далі - ЕЦП), шляхом направлення заяви на електронну пошту суду та зареєстровано за № 39491. (а.с. 176-179 том №1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.07.2023 року, клопотання задоволено. Розгляд справи призначено проводити в режимі відеоконференції (а.с. 180-181 том №1).

17.07.2023 р. до суду від представника відповідача головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській обласні, надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, подане в електронній формі за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), та зареєстровано за № 41372 (а.с. 184-186 том №1).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.07.2023 року, клопотання задоволено. Розгляд справи призначено проводити в режимі відеоконференції (а.с. 190 том №1).

03.07.2023 р до суду від представника відповідача Державної казначейської служби, надійшов відзив на позов, який подано в електронній формі за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), та зареєстровано за № 38842, в якому позовні вимоги позивача не визнав, зазначивши при цьому, що в такій категорії спору немає необхідності залучати відповідача Казначейство, оскільки відповідачем в такій справі є Держава Україна, також заначив, що Святошинський районний суд м. Києва не може розглядати дану справу, оскільки такий спір має розглядати Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області відповідно до ст.12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Також заначив, що розмір моральної шкоди є завищеним та не відповідає ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який мав розраховуватися виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (а.с. 197-202 том №1).

14.07.2023 р. до суду від представника відповідача Луганської Обласної прокуратури надійшов відзив, поданий за допомогою кваліфікованого та удосконаленого цифрового підпису (далі - ЕЦП), шляхом направлення заяви на електронну пошту суду та зареєстровано за № 41320, в якому відповідач позов не визнав з підстав необгрунтованості та безпідставності, зазначивши при цьому, що шкода відшкодовується лише в разі, якщо дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду є незаконними. Позивачем не надано доказів, що йому заподіяно моральної шкоди на суму 3 млн грн, також заначив, що позивач і надалі працює на посаді першого заступника начальника Управління Державної міграційної служби України в Луганській області, що не відповідає доводам позивача про зниження престижу та репутації серед колег. Також заначив, що сума моральної шкоди має розраховуватися виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (а.с. 212-219, том №1).

14.07.2023 р. до суду від представника відповідача головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській обласні, надійшов відзив на позов, поданий в електронній формі за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), та зареєстровано за № 41370, в якому позовні вимоги відповідач не визнав, вважає їх безпідставними, з підстав, що закриття кримінального провадження у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення у ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відсутня. (а.с. 230-237, том №1).

19.07.2023 р. до суду від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив (представника відповідача Державної казначейської служби), зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі за № 42137, в якій позивач вимоги позову підтримав з підстав викладеній в позовній заяві, також зазначив, що звернення з даним позовом до Святошинського районного суду м. Києва визначено за правилами територіальної підсудності у відповідності до ч. 4 ст. 28 ЦПК України. Також заначив, що визначений розмір моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є мінімальним та гарантований державою (а.с. 242-250-в, том №1).

24.07.2023 р. до суду від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив (представника відповідача Луганської Обласної прокуратури), зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі за № 42995, в якій позивач вимоги позову підтримав з підстав викладеній в позовній заяві. Також заначив, що визначений розмір моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є мінімальним та гарантований державою (а.с. 1-13, том №2).

25.07.2023 р. до суду від позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив (представника відповідача Служби безпеки України в Донецькій та Луганській області), зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі за № 43453, в якій позивач вимоги позову підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. Також зазначив, що закриття кримінального провадження у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення є підставою на відшкодування моральної шкоди в силу ст. 1176 ЦПК України. Вказав, що визначений розмір моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є мінімальним та гарантований державою (а.с. 28-33, том №2).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 01.11.2023 р. у справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 44-45, том №2).

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, вказаних в позові та поданих до суду відповідей на відзиви на позов.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів за допомогою системи відеоконференцзв`язку (https://vkz.court.gov.ua), представники відповідачів головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській області, Луганської Обласної прокуратури позовні вимоги не визнали, просили в задоволені позову відмовити з підстав викладених у відзиві на позов.

В судове засідання представник відповідача Державної казначейської служби не з`явився, у відзиві представник відповідача Пальчик В.О. просив розгляд справи здійснювати за відсутності Державної казначейської служби.

Суд, заслухавши пояснення та доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено судом і не оспорюється учасниками процесу та в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню, що з 20.03.2015 р. по теперішній час працює на посаді першого заступника начальника Управління Державної міграційної службі України в Луганській області.

29.12.2016 СВ УСБ України в Луганській області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000057 за ч.1 ст. 258-3 КК України за фактом сприяння діяльності терористичної організації «ЛНР» громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_6

16.03.2016 в межах досудового розслідування даного кримінального провадження оперативним співробітником ОВС ГВ БКОЗ Управління СБ України в Луганській області Дорофєєвим М.М. відносно нього (за участю фігуранта вищезазначеного кримінального провадження - ОСОБА_5 ) були проведені негласні слідчі (розшукові) дії: контроль за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту та аудіо-, відео контроль особи (далі - НСРД) за ч.І ст.258-3 КК України та за ч. З ст. 368 КК України. 16.03.2016 постановою прокурора Бусова Д.М. матеріали кримінального провадження № 0000057 від 29 лютого 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, та кримінального провадження № 0000074 від 16.03.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, були безпідставно об`єднані в одне провадження, присвоївши їм № 0000057.

17.03.2016 слідчим, за погодженням з прокурором, в межах об`єднаного кримінального провадження № 0000057 від 29.02.2016 ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

18.03.2016 ухвалою слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області щодо ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та одночасно визначено альтернативний захід - заставу у розмірі 82680, 00 грн., які в цей же день були внесені на депозитний рахунок суду його мамою, ОСОБА_9 , а він - звільнений з-під варти.

05.04.2016 ухвалою слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області (справа №428/3516/16-к) був відсторонений від посади першого заступника начальника Управління ДМС України у Луганської області на строк 2 місяці, тобто до 05.06.2016 року. В подальшому, вже в ході судового розгляду даного кримінального провадження за клопотаннями прокурора даний засіб забезпечення кримінального провадження неодноразово продовжувався (ухвали Старобільського районного суду Луганської області: від 15 вересня 2016 у справі №428/5920/16-к (провадження № 1 -кп/431/210/16); від 06 грудня 2016 року у справі №428/5920/16-к (провадження № 1 -кп/431/210/16); від 30 січня 2017 року у справі №428/5920/16-к (провадження № 1-кп/431/28/17); від 24 березня 2017 року у справі №428/5920/16-к (провадження № 1-кп/431/28/17); від 25 травня 2017 у справі №428/5920/16-к (провадження № 1-кп/431/28/17); від 30 червня 2017 року у справі №428/5920/16-к (провадження № 1-кп/431/28/17).

05.04.2016 ухвалою слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області (справа № 428/3586/16-к; провадження 1-кс/428/2637/16) на його майно був накладений арешт.

20.04.2016 р. слідчим за погодженням з прокурором кримінального провадження було підготовлено клопотання про зміну обраного запобіжного заходу з застави на тримання під вартою.

25.04.2016 року ухвалою слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області у задоволенні клопотання про зміну обраного йому запобіжного заходу відмовлено у зв`язку з його необґрунтованістю.

05.05.2016 року ухвалою Апеляційного суду Луганської області апеляційна скарга прокурора на ухвалу слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20.04.2020 року залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

06.05.2016 року постановою старшого слідчого СВ УСБУ в Луганській області Яковенко В.О. закрито кримінальне провадження № 0000057 від 29.02.2016 в частині ч. 1 ст. 258-3 КК України в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України)

11.05.2016 ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри за ч.3 ст.368 КК України і в цей же день - про завершення досудового розслідування.

11.05.2016 прокурором Прокуратури Луганської області Бусовим Д.М. відносно ОСОБА_1 затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000057 від 29.02.2016 з правовою кваліфікацією за ч.3 ст.368 КК України, який надійшов до розгляду Старобільського районного суду Луганської області 12.07.2016 року, який продовжувався до 29.12.2020 року.

29.12.2020 року, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції прокурором прийнято постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні за № 0000057 від 29.02.2016 року і така відмова прокурора обумовлена тим, що у ході судового розгляду не встановлені достатні докази для доведення вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.368 КК України, і вичерпані можливості їх отримання. Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 29.12.2020 кримінальне провадження щодо обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, закрито.

Таким чином встановлено, що ОСОБА_1 , перебував під слідством і судом, в період з 16.03.2016 р. по дату набранням ухвали суду про закриття провадження законної сили.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України.

За змістом положень п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких відокремлено посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).

Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) (ст. 3 Закону): 1. заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2. майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3. штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4. суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5. моральна шкода.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94 ВР, виникає, зокрема, у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів (пункт 1-1 частини першої статті 2 цього Закону). Частиною 1 ст. 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає, що право на відшкодування шкоди виникає у таких випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Отже, виникнення у конкретного громадянина права на відшкодування шкоди пов`язане зі складним юридичним складом, що включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Фактично право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи. Про це зазначається у п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мін`юсту, Генпрокуратури та Мінфіну від 04.03.96 року № 6/5/3/41.

До реабілітуючих відносяться лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Саме у цих випадках відповідно до ст. 2 вказаного Закону в осіб, постраждалих від незаконного переслідування, виникає право вимагати справедливу компенсацію. Втім, на практиці існують нетипові ситуації, однією з яких є відмова прокурора від обвинувачення. Так, наприклад, Касаційний цивільний суд ВС в постанові від 26.06.2019 у справі №530/1154/16-ц виснував, що ст. 2 Закону містить вичерпний перелік підстав відшкодування державою шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Відмова прокурора від підтримання державного обвинувачення відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК не передбачає в особи виникнення права на відшкодування моральної шкоди. Але ж у справі орган досудового розслідування часто вже встиг провести оперативно-розшукові заходи та слідчі дії (допитати, обшукати, послухати телефонні розмови), застосовувати заходи забезпечення кримінального провадження (потримати під вартою та арештом, відсторонити від посади тощо). І такий «досвід» не міг не позначитися на здоров`ї. Як мінімум, людина зазнала душевних страждань. Її честь і гідність були принижені, а ділова репутація - знищена.

У справі № 522/11959/19 Верховний Суд вказав, що перелік випадків, за яких суд вирішує питання про закриття кримінального провадження, визначено ч. 2 ст. 284 КПК, натомість випадки, у яких відповідне рішення уповноважений прийняти слідчий чи прокурор, передбачено ч.1 цієї ж статті. Тому факт закриття судом кримінального провадження на підставі п.2 ч. 2 не є визначальним. У такому випадку, вирішив суд, правове значення мають саме підстави, з яких прокурор відмовився підтримувати державне обвинувачення у суді, які належать до реабілітуючих.

При цьому суд виходив із того, що прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення і припинив його фактичне здійснення, а це в свою чергу означає, що він визнав відсутність будь-яких даних для порушення перед судом питання про необхідність засудження особи, притягнутої до кримінальної відповідальності. Ця обставина свідчить ще й про те, що прокурор, припинивши державне обвинувачення в суді, тим самим відмовляється від раніше прийнятого ним або іншим прокурором рішення про затвердження обвинувального висновку, тобто анулює здійснений акт затвердження обвинувального висновку. Відмова прокурора від державного обвинувачення складається із сукупності процесуальних дій, спрямованість яких протилежна обвинувальній діяльності. Результатом цієї діяльності є визнання нікчемності обвинувачення, що спричинює припинення функції обвинувачення (позиція ВП Верховного Суду справа № 404/6160/16-к; провадження № 13-22кс19). Велика Палата ВС вказала на сталу практику розгляду справ указаної категорії (ухвала від 04.07.2023 у справі № 727/7635/21), згідно з якою позивачі мають право на відшкодування моральної шкоди на підставі положень Закону у разі відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Вказане обумовлено тим, що відмова прокурора від обвинувачення з мотивів відсутності достатніх, належних і допустимих доказів, які б доводили вину позивача у вчиненні кримінального правопорушення, за своєю юридичною суттю є тотожною закриттю кримінального провадження згідно з п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з невстановленим достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Отже, Верховний Суд чітко визначив, що відмова прокурора від обвинувачення, у зв`язку з невстановленим достатніх доказів для доведення винуватості особи є незаконним переслідуванням. А це є підставою для відшкодування постраждалим особам моральної шкоди, яка не може бути меншою ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. 29.12.2020 року, під час розгляду кримінального провадження судом, прокурором прийнято постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні за № 0000057 від 29.02.2016 року і така відмова прокурора обумовлена тим, що у ході судового розгляду не встановлені достатні докази для доведення вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.368 КК України, і вичерпані можливості їх отримання.

Ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 29.12.2020 кримінальне провадження щодо обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, закрито.

А тому, на думку суду, посилання прокурора на те, що Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено вичерпний перелік підстав відшкодування шкоди та не передбачено такої підстави до відшкодування шкоди, як закриття кримінального провадження судом у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання від обвинувачення є безпідставним.

Таким чином встановлено, що в ОСОБА_1 виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі положень Закону у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Враховуючи викладене, доводи прокурора про те, що у ОСОБА_1 відсутні підстави для відшкодування йому коштів за незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду не заслуговують на увагу. Статтею 3 Закону передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону).

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 вказано, що «відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «…моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості…».

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19.

Для правильного визначення суми відшкодування, суд повинен правильно визначити термін перебування ОСОБА_1 під слідством та судом.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання законної сили виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження.

ОСОБА_1 у позові вказав, що він перебував під судом і слідством з 16.03.2016 року по 29.12.2020 року.

Водночас ним не враховано, що останнім днем є день набрання законної сили ухвалою про закриття провадження, яка у цій справі набрала законної сили 06.01.2021 року.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Враховуючи наведене, особа перебуває під слідством чи судом до набрання законної сили виправдувальним вироком або судовим рішенням, яким закрито провадження.

Ухвала Старобільського районного суду Луганської області від 29.12.2020, якою кримінальне провадження щодо обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, закрито, набрала законної сили 06.01.2021 р. Схожих за змістом висновків щодо кінцевої дати перебування особи під слідством і судом дійшов Верховний Суд у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17 (провадження № 61-7534св18), від 13 серпня 2020 року у справі № 607/10144/18 (провадження № 61-1394св19).

Таким чином, період перебування ОСОБА_1 під слідством і судом становить не 57 місяців 12 днів (з 16.03.2016 року до 29.12.2020 року), як зазначив позивач, а період з 16.03.2016 року до 06.01.2021 року, тобто 57 місяців 19 днів.

Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено, однак суд може його збільшити з урахуванням конкретних обставин справи. Статтею 3 Закону презюмується право особи на відшкодування моральної шкоди. При цьому законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Стаття 13 Закону не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду. Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі: з 1 січня - 7100 гривень, з 1 квітня - 8000 гривень, з 01.01.2024 визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн.

Суд звертає увагу, що ані Бюджетним кодексом України, ані Кодексом законів про працю України, ані Законом України «Про оплату праці», ані Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Крім того, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 09.07.2007 № 6-рп/2007, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 27.02.2020 № 3-р/2020, від 28.08.2020 № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі, оскільки діє спеціальний Закон, норми якого на час вирішення справи не змінювалися.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже мінімальний законодавчо визначений розмір моральної шкоди становить:

8000 грн * 57 місяців = 456 000 грн.

8000 грн / 30 календарних днів *19 днів = 5 067 грн.

456 000 грн + 5 067 грн = 461 067 грн.

Так, перебування позивача під слідством і судом, безумовно негативно вплинуло на його почуття та душевний стан і завдало йому душевних страждань, він постійно перебував у стресовому стані, а інші слідчі дії безумовно також завдали йому моральних страждань, погіршились його стосунки з оточуючими людьми, був вимушений приймати участь у слідчих та судових діях.

Оскільки, протягом цього періоду позивач був у постійному психологічному напруженні, що негативно вплинуло на його психологічний стан, працездатність, продуктивність праці та відносини в сім`ї, що завдавало йому душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відносно нього зі сторони правоохоронної системи.

Також, внаслідок незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності, упередженого ставлення до нього працівників правоохоронних органів під час досудового слідства, останньому спричинено значну моральну шкоду, яка виражається у фізичних стражданнях, яких позивач зазнав від ушкодження здоров`я в результаті загострення та набуття хвороб під час незаконного кримінального переслідування. Крім того, моральної шкоди зазнали члени родини позивача, зокрема, дружина.

При цьому посилання відповідачів на те, що позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно зі частинами третьою, четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Крім того, при прийнятті рішення судом також відхиляються посилання одного з відповідачів на те, що позивачем позов пред`явлено до неналежного відповідача, виходячи із наступного. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України) Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Отже, відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316 цс 19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14 447 цс 19) (пункт 28)), повинен зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Враховуючи, що Державна казначейська служба України лише здійснює списання коштів у разі їх стягнення за рахунок держави, тому вона не є органом, діями якого позивачу завдано шкоди, а відповідно до ч. 2 ст. 2, ст. 170 ЦК України держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів, від імені якої у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи, де казначейська служба хоч і є юридичною особою, але діє від імені держави, тому перелічені вище суми коштів мають бути стягнуті з Державного бюджету України шляхом списання з Державної казначейської служби України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача.

Таким чином, суд, встановивши правову природу заявленого позову, визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, враховуючи фактичні обставини справи, тривалість моральних страждань позивача, членів його сім`ї та негативні наслідки, які для нього та його сім`ї настали у зв`язку із порушенням прав позивача, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне визначити розмір морального відшкодування в сумі 900 тис. грн, яке підлягає стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача.

Щодо посилання представника відповідача Державної казначейської служби на те, що Святошинський районний суд м. Києва не є належним судом для розгляду даної справи, слід зазначити наступне.

Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) (далі - Конвенція), а також практики Європейського суду з прав людини, які, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Як вказує ЄСПЛ, у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» ("Golder v. the United Kingdom") від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» ("Stanev v. Bulgaria") від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» ("Bulanov and Kupchik v. Ukraine", заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» ("Andriyevska v. Ukraine", заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» ("Mosendz v. Ukraine", заява N 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» ("Shestopalova v. Ukraine", заява N 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 4 ст. 28 ЦПК України позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача. Згідно довідки від 13.04.2022 р. № 3008- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 , зареєстрував фактичне місце перебування за адресою: АДРЕСА_1 , що юрисдикційно належить до Святошинського районного суду м. Києва. Відповідно до статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Виходячи з положень статті 5 Закону України «Про захист прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

У постанові Верховного Суду від 29.07.2019 у справі №409/2636/17, зазначено, що, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно статті 5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст.1 цього Закону.

Зазначені обставини дають підстави для висновків про те, що позивач скористався своїм правом, передбаченим ч. 4 ст. 28 ЦПК України, та подав позовну заяву за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, яке за адміністративно-територіальним поділом м. Києва відноситься до Святошинського району м. Києва.

Питання судових витрат у вигляді судового збору вирішити у відповідності до ст. 141 ЦПК України, та судовий збір, що становить 13 420,00 грн. (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 76-82, 89, ч. 2 ст. 247, ст. 263-265, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби, головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській області, Луганської Обласної прокуратури про компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 900 000 (дев`ятсот тисяч) гривень 00 копійок.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Судові витрати віднести за рахунок держави Україна.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Луганськ, громадянин України, РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса реєстрації ВПО: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державна казначейська служба, , адреса: м.Київ, вул. Бастіонна, 6.

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_3.

Відповідач: Луганська Обласна прокуратура, , адреса: Луганська обл., м.Сєвєродонецьк, вул. Б.Ліщини, 27.

Повний текст рішення виготовлено 09.05.2024.

Суддя Ю.О. Твердохліб