ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1047/24 Головуючий у 1-й інстанції: Фетісов М.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Бєлки В.Ю.,

Гончар М.С.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог від 17.01.2024, про стягнення заборгованості за надані послуги централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.10.2015 по 30.09.2023 р. в сумі 61 445,73 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності відповідачці. Загальна сума боргу за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.10.2015 по 30.09.2023 становить 61 445,73 гривень. Факт отримання послуги з постачання теплової енергії до житлового будинку, в якому знаходиться квартира відповідачки, підтверджується рішенням виконавчою комітету ЗМР.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2024 року позов Концерну «Міські теплові мережі» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01.10.2015 по 30.09.2023 у загальному розмірі 57 839,28 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у сумі 2020,99 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є, те що згідно до доданої до позову інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.10.2023 за вказаною адресою АДРЕСА_2 відсутня інформація про власника квартири.

Наразі у провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя, перебуває справа № 334/9153/23 за позовом ОСОБА_1 до ГУНП в Запорізькій області (далі ГУНП) про звільнення квартири з-під арешту. Відповідач ГУНП у Запорізькій області (додаток додається) у своєму відзиві заперечував про зняття арешту з вказаного житлового приміщення. Право власності Позивач ОСОБА_1 не може зареєструвати через заборону, яке було накладене в 2002 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отже до ухвалення рішення по цивільній справі № 334/9153/23 ОСОБА_1 не може бути визнана законним власником житла та зареєструвати його в законному порядку.

Окрім того, апелянт вказувала на те, що вона не погоджується із розрахунком заборгованості адже позивач не вказав розмір опалювальної та не опалювальної площі квартири для перевірки розрахунку. Також скаржниця вказала, що суд безпідставно не прийняв до уваги наданий нею до суду першої інстанції акт претензію щодо неналежного виконання позивачем послуг з опалення. ОСОБА_1 зверталась 04.12.2023 та 15.12.2023 до позивача з цього приводу. Апелянт ОСОБА_1 звернула увагу суду апеляційної інстанції на те, що оскаржуваним рішенням суд стягнув з неї на користь позивача судовий збір, хоча вона є особою з інвалідністю ІІ групи, та у відповідності до п.9 ч. 1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Копія апеляційної скарги і ухвали про відкриття апеляційного провадження направлені Концерну «МТМ» на електронний кабінет. Інформація про відкриття апеляцій провадження доставлена до електронного кабінету як позивачу та відповідачу по справі 16.04.2024 (а.с. 163-164).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі», суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка є споживачем послуг з теплопостачання, має заборгованість, у червні 2019 здійснила платіж на суму 2000 грн., який перевищив суму поточного нарахування, а отже строки позовної давності переривалися. У задоволені вимог Концерну «МТМ» на суму 3606,45 грн., які були нараховані відповідачці як заборгованість у зв`язку з несвоєчасною повіркою лічильника, суд відмови за безпідставністю вимоги.

Проте в повній мірі з такими висновками погодитися не можна з огляду на таке.

Встановлено, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.10.2023 № 349773562 на підставі постанови від 22.05.2002 Першої запорізької державної нотаріальної контори на квартиру АДРЕСА_1 накладено обтяження № 1956399. Власником нерухомого майна є ОСОБА_2 .

Відповідно до акту виконаних робіт з виконання вимірювань для метрологічної повірки та договору на виконання робіт з повірки приладів обліку води від 20.11.2019 замовником повірки лічильників ХВП та ГВП за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 Показник лічильника ХВП № 0291248 00169 та ГВП № 2016240 00001.

За результатами повірки встановлено, що засіб вимірювальної техніки відповідає вимогам ДСТУ 3580, що підтверджується свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 2-911.

Відповідно до акту-претензії про неналежне надання, або не надання послуг від 03.12.2020 згідно з договором № 135606098 споживач ОСОБА_1 висловлює претензії виконавцю щодо якості надання послуг з централізованого гарячого водопостачання за відхилення температури гарячої води. Висновок щодо встановлення факту порушень кількості та/або якісних показників надання послуг вик. перерахунок, період порушень 02.12.2020 по 31.12.2020.

Відповідно до розрахунку нарахувань за послугу з постачання гарячої води по особовому рахунку № НОМЕР_1 здійснювалося нарахування згідно показань приладу обліку ГВП у квартирі АДРЕСА_1 за період з жовтня 2015 року по вересень 2022 рік.

Відповідно до Довідки щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та розрахунку суми позову по особовому рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_2 , яка є споживачем послуг, які Концерн «Міські теплові мережі» надає за адресою: АДРЕСА_2 .

Нарахована Концерном «МТМ» заборгованість ОСОБА_1 за наданими за вказаною адресою послугами за період з 01.10.2015 по 30.09.2023 склала 61 445,73 гривень.

Правовідносини між теплопостачальною організацією та споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України від 02.06.2005 № 2633-ІV «Про теплопостачання» (далі Закон № 2633-ІV), Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 за № 1198, та іншими нормативно-правовими актами України.

В розумінні Закону № 2633-ІV та Правил користування тепловою енергією, споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, що використовує теплову енергію на підставі договору.

Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України від 24.06.2004 № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV), який діяв до 30.04.2019, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до статті 19 Закону № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 2189-VIII), який діє з 01.05.2019, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

У статті 1 Закону № 1875-IV зазначено, що для цілей цього закону власником є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Аналогічні норми містить стаття 1 Закону № 2189-VIII.

Відповідно до пункту 22 статті 1 Закону України від 12.05.1991 № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно зі статтею 13 Закону № 1875-IV, статтею 5 Закону № 2189-VIII позивач надавав послуги, що за своїм функціональним призначенням є комунальними послугами, а саме - надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Також, частиною четвертою статті 319 ЦПК України передбачено, що власність зобов`язує.

Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV, пункту 5 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

У статтях 19 та 25 Закону № 2633-IV зазначено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Відповідно до статті 20 Закону № 2633-ІV споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Суд першої інстанції правильно встановив, що на підставі вищевказаних норм права між позивачем та власником спірної квартири встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання на підставі відкритого особового рахунку № НОМЕР_1 , за яким проводились нарахування.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, що передбачено частиною першою статті 612 ЦК України

Власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг. Зазначений висновок містить постанова Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17-ц.

Судом було встановлено, що в квартирі ОСОБА_1 встановлений лічильник ГВП. За період з жовтня 2015 року до січня 2019 року позивачем не нараховувалась відповідачці заборгованість за послугу з централізованого постачання гарячої води за показниками приладу обліку, які дорівнювались 0. Втім за період з лютого 2019 року до січня 2020 року ОСОБА_1 була нарахована заборгованість за нормами споживання в сумі 3 606,45 гривень у зв`язку з простроченою періодичною повіркою засобу обліку. З лютого 2020 року після прийняття на облік лічильника ГВП заборгованість також не нараховувалась.

Згідно з пунктом 9 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (далі Правила № 630), які були чинними станом на січень 2019 року у квартирі (будинку садибного типу) роботи з установлення засобів обліку води і теплової енергії (далі - квартирні засоби обліку) проводяться спеціалізованою організацією, виконавцем, виробником чи постачальником за рахунок коштів споживача. Квартирні засоби обліку беруться виконавцем на абонентський облік. Періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку проводяться за рахунок виконавця.

У пункті 10 Правил № 630 зазначено, що справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 15 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку.

Відповідно до пункту 15 Правил № 630 засоби обліку води і теплової енергії, встановлені у квартирі (будинку садибного типу) та на вводі у багатоквартирний будинок, підлягають періодичній повірці. Періодична повірка засобів обліку води і теплової енергії проводиться у строк, що не перевищує одного місяця. За цей час споживач оплачує відповідні послуги у такому порядку: з централізованого постачання холодної та гарячої води - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередні три місяці; з централізованого опалення - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередній опалювальний період. У разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання.

Згідно з підпунктом 6 пункту 29 Правил № 630 споживач має право, у тому числі, на періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку.

При цьому контроль за установленими міжповірковими інтервалами, проведення періодичної повірки квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж, є обов`язком виконавця, про що зазначено у підпункті 4 пункту 32 Правил № 630.

Аналіз вказаного дає підстави для висновку, що суд першої інстанції по цьому питанню дійшов обґрунтованого висновку про те, що нарахування заборгованості ОСОБА_1 за послугу з централізованого постачання гарячої води за нормами споживання у зв`язку з несвоєчасним проведенням періодичної повірки лічильника ГВП суперечить вимогам Правил № 630, оскільки обов`язок періодичної повірки засобу обліку в січні 2019 року покладався саме на позивача.

Суду не були надані докази того, що ОСОБА_1 не виконала своє зобов`язання щодо забезпечення доступу представникам позивача до засобу обліку, передбачене пунктом 7 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII та підпунктом 2 пункту 30 Правил № 630, або іншим чином перешкоджала проведенню періодичної повірки засобу обліку.

За таких обставин суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за послугу з централізованого постачання гарячої води в сумі 3 606,45 гривень.

Що стосується доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права та не застосування строків позовної давності, то колегія суддів погоджується із вказаними доводами з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із приписами статей 260, 261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 по справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Як видно із наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачка в червні 2019 року частково сплатила позивачу заборгованість в сумі 2 000 гривень. При цьому в червні 2019 року було нараховано до сплати 0,00 гривень за централізоване опалення та 124,08 гривні за ГВП. Вказані дії ОСОБА_1 свідчать про фактичне визнання заборгованості за надані Концерном «МТМ» послуги та відповідно до норм частини першої статті 264 ЦК України - про переривання перебігу строку позовної давності.

Крім того, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. З 24.02.2022 в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (з наступними змінами).

Таким чином, з 01.07.2019 перервався і починався спочатку перебіг позовної давності, а з 01.06.2022 до 30.09.2023 її строк продовжений.

Втім, Концерн «МТМ» заявив вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.10.2015 по 30.09.2023. З урахуванням того, що строк позовної давності був перерваний у червні 2019 року, позовні вимоги Концерну з 01.10.2015 по 31.05.2016 виходять за межі строків позовної давності.

Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та дійшов до помилкових висновків, що у відповідності до норм статті 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд мав зупинити провадження у справі до закінчення розгляду іншої справи про звільнення майна з-під арешту, є неспроможними, оскільки перебування нерухомого майна під арештом не перешкоджає виконанню споживачем послуг з теплопостачання оплачувати отримані послуги, а відтак і стягувати заборгованість в судовому порядку.

Належних і допустимих доказів надання послуг неналежної якості споживач суду не надавав.

Порядок нарахування плати за тепло, детальний розрахунок заборгованості міститься в матеріалах справи, відповідачем не ос порений і не спростований. Відтак доводи апеляційної скарги про неможливість перевірити його відповідність умовам договору є безпідставними.

Окрім того, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги стосовно безпідставно стягнутого з ОСОБА_1 судового збору на користь Концерну «МТМ».

Так, відповідно до п.9 ч. 1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Як видно із матеріалів справи ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи довічно відповідно до ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне забезпечення», отже від сплати судового збору вона звільнена. (а.с.123)

Керуючись ст. ст. 268, 369 ч.1, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2024 року у цій справі скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову Концерну «МТМ».

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.06.2016 по 30.09.2023 в сумі 54485,07 гривень ( п`ятдесят чотири тисячі чотириста вісімдесят п`ять гривень 07 копійок).

У задоволені іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: В.Ю. Бєлка

М.С. Гончар