УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2024 року

м. Київ

справа № 752/1182/24

провадження № 61-8262ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , стягувач - ОСОБА_2 , про визнання бездіяльності виконуючого обов`язки начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського Вячеслава Андрійовича неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив:

- визнати неправомірною бездіяльність виконуючого обов`язки начальника Голосіївського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського В. А. в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1, яка полягає у не вчиненні відповідних дій згідно Закону України «Про виконавче провадження» та не скасуванні постанови державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Атрошенко Л. І. про відкриття виконавчого провадження від 20 жовтня 2015 року № НОМЕР_1 про примусове виконання виконавчого листа № 2-4149/10, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 02 жовтня 2015 року;

- зобов`язати виконуючого обов`язки начальника Голосіївського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського В. А. в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 скасувати постанову державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Атрошенко Л. І. про відкриття виконавчого провадження від 20 жовтня 2015 року № НОМЕР_1 про примусове виконання виконавчого листа № 2-4149/10, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 02 жовтня 2015 року, та вчинити відповідні дії згідно Закону України «Про виконавче провадження».

Скаргу обґрунтовано тим, що 02 жовтня 2015 року Голосіївським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист, справа № 2-4149/10, за наслідками судового розгляду 21 жовтня 2010 року справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

У вказаному виконавчому листі у графі «Рішення, вирок набрали законної сили» судом вказано дату - 31 березня 2015 року, а у графі «Строк пред'явлення до виконання виконавчого документа до виконання» - до 31 березня 2016 року.

20 жовтня 2015 року постановою державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві Атрошенко Л. І. було відкрито виконавче провадження за № НОМЕР_1 щодо примусового виконання зазначеного виконавчого листа.

Разом з тим, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 червня 2017 року, яка набрала законної сили, виправлено описку у виконавчому листі, виданому Голосіївським районним судом м. Києва на підставі судового рішення від 21 жовтня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, правильно зазначивши дату набрання законної сили судовим рішенням «27 жовтня 2010 року», а строк пред'явлення виконавчого листа до виконання «27 жовтня 2011 року».

У зв`язку з зазначеним, 24 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із належним чином засвідченою ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 червня 2017 року та заявою до начальника органу державної виконавчої служби.

У цій заяві заявник, серед іншого, вказав, що виконавчий лист поданий стягувачем з пропущеним строком пред`явлення його до виконання, а відтак наявні підстави для вчинення Голосіївським ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) відповідних дій згідно Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, відкритому на підставі виданого 02 жовтня 2015 року Голосіївським районним судом м. Києва виконавчого листа № 2-4149/10.

18 грудня 2023 року ОСОБА_1 було отримано рекомендоване поштове відправлення, яке містило лист в.о. начальника Голосіївського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського В. А., датований 08 грудня 2023 року за вих. № 217506, в якому вказано, що за результатами перевірки матеріалів виконавчого провадження та даних з автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що станом на 20 жовтня 2015 року (день винесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження) виконавчий документ відповідав вимогам, передбаченим статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження», постанова про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 20 жовтня 2015 року винесена державним виконавцем у відповідності з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», правові підстави для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 20 жовтня 2015 року відсутні.

Щодо інших прохань, порушених у вищевказаній заяві, заявник вказував, що вони залишені без уваги, належним чином не розглянуті та відповіді на них не надано і відповідні передбачені законом дії не вчинені.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що така бездіяльність суб'єкта оскарження суперечить положенням Закону України «Про виконавче провадження» та призводить до порушення його прав, як сторони виконавчого провадження, заявник звернувся до суду з даною скаргою.

Голосіївський районний суд м. Києва ухвалою від 21 лютого 2024 року скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Київський апеляційний суд постановою від 01 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року - без змін.

Суд першої інстанції при ухваленні судового рішення, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження цей документ повністю відповідав вимогам Закону України «Про виконавче провадження» і підстави не приймати виконавчий лист до виконання були відсутні, адже лише 23 червня 2017 року Голосіївським районним судом м. Києва було постановлено ухвалу про виправлення описки у виконавчому листі.

При цьому судом першої інстанції зазначено, що оскільки було встановлено обставини, що свідчать про допущення помилок при видачі судом виконавчого листа, фактично виданого поза межами строку пред'явлення його до виконання, то боржник у виконавчому провадженні не позбавлений права звернутись до суду за захистом порушених прав в інший спосіб.

05 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Зазначене конституційне положення відображено у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності виконавців.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, чинній на момент ухвалення рішенням суду, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчі листи є виконавчими документами, що підлягають примусовому виконанню.

Разом з тим, частиною першою статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року визначено вимоги до виконавчого документу, зокрема, у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування(для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та ,за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб-платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання. У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом та інше.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження виконавчий лист справа № 2-4149/10 повністю відповідав вимогам Закону України «Про виконавче провадження» і у державного виконавця не було правових підстав для відмови стягувачеві у прийнятті до примусового виконання зазначеного виконавчого документа з тих підстав, що ним пропущено строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки державний виконавець не наділений повноваженнями здійснювати перевірку викладеної у виконавчому документі інформації та робити з цього приводу інші, ніж викладені у виконавчому листі висновки.

Тому, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що відкриваючи виконавче провадження у вказаній справі, державний виконавець діяв в межах наданих йому повноважень, та у зв`язку з цим в. о. начальника державної виконавчої служби не було допущено неправомірної бездіяльності, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні скарги.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки правильне застосування судами попередніх інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження належить відмовити.

Керуючись статтею 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 21 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , стягувач: ОСОБА_2 , про визнання бездіяльності виконуючого обов`язки начальника Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Полінського Вячеслава Андрійовича неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов