Номер апеляційного провадження 22-ц/824/9797/2024
Головуючий у суді першої інстанції Р. В. Новак
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

15 травня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Авєлін А. О.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство

Комерційний Банк «ПриватБанк»

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», подану представником Штрондою Антоном Михайловичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року, ухвалене у складі судді Новака Р. В., в приміщенні Печерського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа: ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживачів шляхом стягнення грошових коштів та нарахованих відсотків за договором депозиту.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 01.09.2011 між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу №SAMDN6674 Вклад «Стандарт» з депозитним вкладом у розмірі 5 000,00 дол. США, з умовою автоматичної пролонгації на 3 місяці та процентною ставкою за користування банківським вкладом у розмірі 7% річних. Крім того, 08.01.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу № SAMDNWFD900 Вклад «Стандарт» з депозитним вкладом у розмірі 11500,00 дол. США, з умовою автоматичної пролонгації на 6 місяців та процентною ставкою за користування банківським вкладом у розмірі 9% річних. 26.05.2021 позивач надіслав банку рекомендованим листом заяву відповідно до змісту якої позивач вимагав розірвати договори банківського вкладу №SAMDN6674, №SAMDNWFD900 та виплатити грошові кошти з депозитних вкладів та нараховані проценти за весь період користування грошовими коштами банком починаючи з дати оформлення до моменту розірвання договорів, яка була вручена Банку 01.06.2021. 27.05.2021 позивачем було повторно направлено відповідачу зазначену заяву цінним листом. Посилаючись на те, що позивач звертався із зверненням до банку про повернення коштів, однак АТ КБ «ПриватБанк» не надав відповідей на відповідні заяви у добровільному порядку, останній змушений звернутися до суду із вказаним позовом.

У зв`язку із викладеним позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь за договором банківського вкладу № SAMDN6674 від 01.09.2011: суму вкладу в розмірі 5000,00 доларів США, суму нарахованих відсотків по ставці 7% - 3414,66 доларів США, відсотки за вкладом «на вимогу» - 06 центів, 3% річних - 18,08 доларів США, пені - 1576,60 грн.; за договором банківського вкладу № SAMDNWFD900 від 08.01.2014: суму вкладу в розмірі 11500,00 доларів США, суму нарахованих відсотків по ставці 9% - 7664,67 доларів США, відсотки за вкладом «на вимогу» - 10 центів, 3% річних - 39,70 доларів США, пені - 1576,60 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.03.2023 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача за договором банківського вкладу № SAMDN6674 від 01.09.2011: суми вкладу в розмірі 5000,00 доларів США, суми нарахованих відсотків по ставці 7% - 3414,66 доларів США, відсотки за вкладом «на вимогу» - 06 центів, 3% річних - 18,08 доларів США, пені - 1576,60 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк», третя особа: ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», про захист прав споживачів шляхом стягнення грошових коштів та нарахованих відсотків за договором депозиту задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти за договором банківського вкладу від 08.01.2014 № SAMDNWFD900 в розмірі: 11 500 доларів США 00 центів - сума неповернутого вкладу, 7 253 доларів США 97 центів - несплачені проценти відповідно до умов договору, 1 058,81 грн - 3 % річних за невиконання зобов`язання. Сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 147 476, 29 грн. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 5 024, 60 грн. В задоволенні інших вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» через свого представника Штронду А. М. подало апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, помилкову оцінку зібраних по справі доказів, просить рішення суду в задоволеній частині скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування зазначено, що судом першої інстанції не було враховано, що у даному випадку відсутнє порушене право позивача, оскільки ним не подавалася банку належним чином нотаріально завірена заява про розірвання договору банківського вкладу з вимогою про повернення коштів. Також суд першої інстанції не взяв до уваги те, що внаслідок укладання між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК«Фінілон» договору переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року та переведення боргу за зобов`язанням банку щодо виплати коштів за спірним договором, який є предметом у даній справі, АТ КБ «ПриватБанк» з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язань за цим договором банківського вкладу, а ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником за таким договором. Суд у порушення процесуальних вимог закону не з`ясував суб`єктиний склад учасників справи та безпідставно поклав на Банк обов`язок по відшкодуванню позивачу грошових коштів за банківським вкладом, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не є боржником у даних зобов`язаннях. Крім того апелянт вважає , що суд необгрунтовано поклав на Банк обов`язок по відшкодуванню позивачу витрат на правничу допомогу, розмір яких є неспівмірним та надмірно завищеним, такі витрати не були неминучими та їх понесення не доведено позивачем.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Собкович В. В. у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів апеляційної скарги з викладених у відзиві на апеляційну скаргу відповідача підстав. Просив суд стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

У судове засідання апеляційної інстанції представник АТ КБ «ПриватБанк» не з`явився, про час та місце розгляду справи Банк повідомлявся судом у відповідності до вимог закону. Суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника Банку.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 08.01.2014 між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу №SAMDNWFD900, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав банку 11 500,00 доларів США, з процентною ставкою 9% річних, строком на 366 днів до 08.07.2014 включно.

Внесення грошових коштів у сумі 11 500,00 доларів США на передбачений договором відповідний рахунок у АТ КБ «ПриватБанк» підтверджуються копією платіжного доручення № 27020314 від 08.01.2014.

27.05.2021 позивач направив АТ КБ «ПриватБанк» заяву з вимогою розірвати договір банківського вкладу № SAMDNWFD900 від 08.01.2014 та виплатити грошові кошти з депозитного вкладу разом з вітсотками.

Вказана заява була отримана АТ КБ «ПриватБанк» 02.06.2021, що підтверджується листом/відповіддю від 27.06.2021 №20.1.0.0.0/7-210602/14017, у якій Банк вказав, що просить зачекати ще трохи з відповіддю у зв`язку із пошуком необхідної інформації в архівах і програмних комплексах банку та проводиться перевірка даних.

Вимоги ОСОБА_1 про повернення коштів банк так і не задовольнив. Строком вимоги позивача в даному випадку є дата отримання відповідачем заяви про повернення коштів за договором банківського вкладу плюс 2 банківські дні, що передбачено укладеним сторонами договором, а саме 04. 06.2021. Саме з цієї дати в силу вимог закону договір вважається розірваним.

АТ КБ «ПриватБанк» не надано належних та допустимих доказів на підтвердження повернення ОСОБА_1 коштів та закриття рахунку за договором банківського вкладу №SAMDNWFD900 від 08.01.2014.

Судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк»порушено взяті на себе зобов`язання за договором банківського вкладу №SAMDNWFD900 від 08.01.2014 щодо повернення вкладнику грошових коштів, заяву позивача з проханням повернути депозитні кошти залишено без виконання, відтак у АТ КБ «ПриватБанк» наявний перед ОСОБА_1 обов`язок повернути суму прийнятого від нього банківського вкладу у розмірі 11 500,00 доларів США за платіжним дорученням № 27020314 від 08.01.2014.

Крім того, за умовами договору банківського вкладу від 08.01.2014 №SAMDNWFD900, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 строк вкладу складає 366 днів, саме до 08.07.2014, з можливістю автоматичної пролонгації договору.

Ураховуючи можливість пролонгації договору та подання заяви про розірвання договору, договір продовжувався до 03.06.2021.

Відтак сума процентів за ставкою 9% річних за період з 08.01.2014 по 08.01.2021 складає 7 253,51 доларів США (11 500,00 $ х 9% / 365 х 2 558 днів).

За період з 09.01.2021 по 03.06.2021 проценти слід розраховувати за процентною ставкою вкладу «на вимогу», оскільки мінімальний строк вкладу становить 6 місяців (п. 6 договору банківського вкладу від 08.01.2014), який з дня подання позивачем заяви про розірвання договорів банківського вкладу не сплив.

Відповідно до наказу голови правління «Приватбанку» № 07 від 05.01.2004 встановлена відсоткова ставка по вкладам «на вимогу» в розмірі 1% річних.

Згідно витягу з протоколу Комітету управління активами і пасивами банку від 25.04.2017 було змінено відсоткові ставки по депозитах фізичних осіб в національній та іноземній валюті рахунок «до запитання» у розмірі 0,01% річних.

Отже, сума процентів, що підлягає стягненню за період з 09.01.2021 до 03.06.2021 складає: 0,46 долара США (11 500,00 доларів США: 100 х 0,01% х 146 днів: 365 дні).

Оскільки договір банківського вкладу у даному випадку вважається розірваними з 04.06.2021, тому саме з цієї дати у позивача виникло право на отримання 3% річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України за невиплату основних сум вкладу за договором, оскільки прострочення виконання зобов`язань за договором банківського вкладу почалось з дати розірвання договору.

Таким чином, 3% річних за договором банківського вкладу №SAMDNWFD900 від 08.01.2014 становлять 1 058,81 грн (11 500,00 доларів США х 3% / 100% / 365 днів х 41 день), за курсом НБУ станом на 14.07.2021.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що за результатом вирішення спору у справі встановлено порушення виконання Банком зобов`язань за договором банківського вкладу №SAMDNWFD900 від 08.01.2014, укладеним із ОСОБА_1 , тому його вимоги про стягнення суми банківського вкладу, відсотків за договором вкладу, трьох процентів річних згідно з частиною другою статті 625 ЦК Україниє обґрунтованими.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов до наступного.

Так, відповідно до частини першої статті 1058 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Згідно зі статтею 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року).

Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 2 липня 2002 року).

Тлумачення частини третьоїстатті 1060 ЦК України свідчить, що банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу.

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 591/678/16-ц зазначено, що: «укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, за змістом наведених норм письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі».

У справі, яка переглядається, встановлено факт укладення між сторонами договору банківського вкладу, внесення ОСОБА_1 грошових коштів у заявленому розмірі, неповернення АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів за вимогою вкладника, невиконання банком належним чином покладених на нього зобов`язань та позбавлення вкладника права користуватись належним йому майном.

Також встановленим є те, що АТ КБ «ПриватБанк» не сплатив ОСОБА_1 суму депозитного вкладу №SAMDNWFD900 від 08.01.2014 та відсотків за договором банківського вкладу.

У зв`язку із невиконанням АТ КБ «ПриватБанк» рішення суду, з метою захисту порушеного права споживача,

Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Тобто після розірвання договору його умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договору у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17 зроблено висновок, що після розірвання договору його умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договору у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що при вирішенні цього спору суди не врахували, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.

У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 зроблено висновок про те, що «з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.Однак при вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що виплата передбачених договорами та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківських вкладів проценти не нараховуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після розірвання договорів вкладів, не застосовуються».

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді трьох процентів річних не є санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15, від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15, від 09 листопада 2021 року в справі № 320/5115/17.

Після розірвання договору банківського вкладу банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановивши, що договір банківського вкладу є розірваним з 04.06.2021, врахував вищевказані норми закону, та дійшов обгрунтованого висновку, що з моменту розірвання цього договору нарахування передбачених ним процентів припиняється, а інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, про що останнім було заявлено вимоги у позовній заяві.

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Отже, на підставі досліджених і оцінених доказів кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого покладення на банк обов`язку щодо повернення позивачу грошового вкладу та відсотків за договором, не заслуговують на увагу, оскільки повністю спростовуються встановленими вище обставина та зазначеними нормами закону. Суд першої інстанції, з яким погоджується й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних від простроченої суми, оскільки нарахування на суму боргу трьох процентів річних відбувається незалежно від вини боржника.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано позивачем до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не дослідив доказів, які підтверджують відсутність зобов`язань банку перед позивачем за депозитним договором, зокрема не подання вкладником нотаріально посвідченої заяви про повернення суми вкладу та відсотків по договору є неспроможними, оскільки зазначаючи про це АТ КБ «ПриватБанк» не вказує норми закону, які передбачають нотаріальне посвідчення такої заяви. Доказів того, що банком було перевірено та встановлено, що від імені ОСОБА_1 із заявою звернулася інша особа матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок укладання між АТ КБ «ПриватБанк»та ТОВ ФК «Фінілон» договору переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року та переведення боргу за зобов`язанням банку щодо виплати коштів за спірним договором, який є предметом у даній справі, АТ КБ «ПриватБанк» з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язань за цим договором банківського вкладу, а ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником за таким договором, колегія суддів відхиляє, виходив з наступного.

Відповідно достатті 520 ЦК Україниборжник у зобов`язанніможе бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

У постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19Верховний Суд дійшов висновку, що «У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) зазначено, що: «доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитор надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 у подібних правовідносинах».

Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України).

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК Українипри заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу».

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника.

Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора.

Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року у справі №199/3152/20, від 24 травня 2023 року у справі №757/53371/20-ц.

Судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» не доведено, що вищевказаний договір про переведення боргу було укладено зі згоди вкладника ОСОБА_1 , що було його процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України.

За таких обставин саме АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі, оскільки позивач не надавав згоди на переведення боргу.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову не оскаржується сторонами, а тому його законність та обгрунтованість в цій частині не перевіряється судом.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо вирішення судом першої інстанції питання про відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Так, суд ураховуючи складність справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 70 459,20 грн та гонорар успіху 77 017,09 грн.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави) підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст.137 ЦПК України).

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із ч.5 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вищезазначених вимог щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.

Відповідно до п.4 ч. 1ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (в актуальній редакції далі - Закон про адвокатуру) договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту (п. 2 ч.1 ст. 1вказаного Закону).

Інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч. 1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч.1 ст. 1 вказаного Закону).

Частина 1 ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачає, що до невичерпного переліку видів адвокатської діяльності віднесені: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності, зокрема, фізичних осіб (згідно із пунктом 1); складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру (пункт 2); представництво інтересів, зокрема, фізичних осіб у судах під час здійснення цивільного судочинства (відповідно до пункту 6).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 цього Закону).

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України (постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, пункт 128).

Два підходи до порядку обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), передбачені статтею 30 Закону про адвокатуру, відрізняються у наступному - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку (постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, пункти 129-133).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п.1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 12 лютого 2020 року в справі № 648/1102/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК Україниможна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. А відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 30 вересня 2020 року у справі №379/1418/18.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем у позові було заявлено попередній розрахунок витрат на правничу допомогу, які він очікує понести 40 000,00 грн. У поданому в червні 2023 року клопотанні про розподіл судових витрат позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 193 500,70 грн витрат на правничу допомоу, з яких 80 000,00 грн - судові витрати на правничу допомогу; 113 500,70 грн - судові витрати з відкладальною умовою у вигляді плати за результат (гонорар успіху).

Вказана заява була направлена на адресу АТ КБ «ПриватБанк» 08.06.2023 (а.с.145).

Як вбачається з матеріалів справи, до суду не надходило клопотання відповідача про зменшення розміру витрат за професійну правничу допомогу та не було надано належних аргументів та доводів щодо неспівмірності цих витрат.

З урахуванням конкретних обставин справи, суд може обмежити розмір витрат на професійну правничу допомогу з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи і витраченого адвокатом часу.

За результатами розгляду питання про розподіл судових витрат та дослідження поданих на їх підтвердження доказів, суд апеляційної інстанції встановив, що предмет спору в цій справі не є складним і характер вимог є розповсюдженою категорією цивільних справ, відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних і процесуальні документи, які містяться у ній не є складними та не можуть займати значних витрат часу на їх виготовлення і побудову правової позиції професіоналом в галузі права. Правові позиції Верховного Суду у даній категорії справ є сталими.

Отже, проаналізувавшипослуги надані адвокатом та їх вартість, суд апеляційної приймаючи до уваги заперечення АТ КБ «ПриватБанк», дійшов висновку про те, що відшкодування заявлених позивачем витрат у розмірі обумовленого сторонами угодою є завищеним та необґрунтованим, а також неспівмірними з витраченим часом та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Колегія суддів вважає, що з огляду на подані представником позивача процесуальні документи, доказове наповнення матеріалів справи та їх об`єм, враховуючи складність справи та виконані роботи, тривалість судових засідань в суді першої інстанції, принципи співмірності та розумності судових витрат, реальності адвокатських витрат, обґрунтованими та справедливими є витрати на правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн.

Оцінюючи розмір судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у зв`язку із розглядом даної справи, враховуючи критерії, встановлені у статті 137 ЦПК України, та враховуючи обсяг виконаних адвокатом робіт, колегія суддів вважає наявними підстави для зменшення заявленого до відшкодування розміру витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому, колегія суддів враховує, що правова позиція представника позивача є сталою і не зазнавала змін протягом розгляду спору, адвокат був обізнаний у справі з усіма деталями що з неї випливають, що не вимагало значних затрат часу та зусиль.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, рішення суду від 06.11.2023 в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу слід змінити, зменшивши їх розмір з 147 476,29 грн до 50 000,00 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції по суті спору в частині задоволених позовних вимог.

Крім того, апеляційний суд стягує з відповідача на користь позивача 4 000,00 грн судових витрат на правничу допомогу, понесених ним у суді апеляційної інстанції (підготовка та подача відзиву на апеляційну скаргу відповідача, забезпечення явки адвоката та представництво адвокатом у судовому засіданні у апеляційному суді), керуючись при цьому такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру.

Колегія суддів, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості вважає, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн є є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», подану представником Штрондою Антоном Михайловичем, задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року в частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу змінити, зменшивши їх розмір з 147 476,29 грн до 50 000,00 грн.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2023 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 27 травня 2024 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна