печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Габрисі О.М.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Пальчика В.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - відповідач, ДКС України), в якому просить стягнути з Державного бюджету України через ДКС України на користь позивача за бюджетною програмою та кодом бюджетної класифікації (КПКВК 3504030) 3% річних у розмірі 12 032,88 грн. та інфляційні нарахування у розмірі 66 872,75 грн.; зобов`язати ДКС України негайно перерахувати позивачу 3% річних у розмірі 12 032,88 грн. та інфляційні нарахування у розмірі 66 872,75 грн. як акцесорного зобов`язання згідно постанови Київського апеляційного суду від 21.09.2021 року у справі № 759/13223/2020 за бюджетною програмою та кодом бюджетної класифікації (КПКВК 3504030).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що постановою Київського апеляційного суду від 21.09.2021 року у справі № 759/13223/20 позов ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Держави України, в особі ДКС України, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди та збитків спричинених систематичними протиправними діями органів досудового розслідування Святошинського району м. Києва задоволено частково; стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_3 200 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди; стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Вказує, що 29.10.2021 року він подав до ДКС України виконавчий лист № 759/13223/20, виданий 29.10.2021 року Святошинським районним судом м. Києва. Листом від 15.06.2022 року ОСОБА_1 отримав відповідь, що вказане судове рішення буде виконано в порядку черговості та в межах асигнувань за бюджетною програмою КПКВК 3504030. Так, рішення суду не було виконано в строк, передбачений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 та грошові були перераховані позивачу лише 22.09.2023 року. Вважає, що оскільки боржник прострочив виконання зобов`язання, на підставі ст. 625 ЦК України, з Державного бюджету України за бюджетною програмою та кодом бюджетної класифікації (КПКВК 3504030) підлягають стягненню 3% річних у розмірі 12 032,88 грн. та інфляційні втрати у розмірі 66 872,75 грн. за період часу з 21.09.2021 року по 22.09.2023 року за несвоєчасне виконання судового рішення. Також посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 07.04.2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), від 09.02.2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20), просить зобов`язати ДКС України негайно перерахувати позивачу 3% річних у розмірі 12 032,88 грн. та інфляційні нарахування у розмірі 66 872,75 грн. як акцесорного зобов`язання згідно постанови Київського апеляційного суду від 21.09.2021 року у справі № 759/13223/2020 за бюджетною програмою та кодом бюджетної класифікації (КПКВК 3504030).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2023 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.10.2023 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

12.02.2024 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви, документи на виконання ухвали суду передано головуючому судді 04.03.2024 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.03.2024 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних, та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 28.05.2024 року.

10.04.2024 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від ДКС України надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача проти позову заперечував, оскільки судове рішення у справі № 759/13223/2020 було виконано Казначейством з дотриманням законодавства, зокрема, принципу використання бюджетних коштів, у порядку, визначеному Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 та за рахунок коштів бюджетної програми КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб». Вказує, що Казначейство вжило всіх передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання постанови апеляційного суду на користь позивача, у порядку та спосіб, визначені законодавством, не допускаючи порушення прав та законних інтересів ОСОБА_1 . Зазначає, що Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, не встановлено конкретного строку перерахування боржнику коштів з Державного бюджету, тому у цьому випадку не можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3% річних за невиконання державою грошового зобов`язання, визначеного у рішенні суду. Вважає, що Казначейство не є боржником у розумінні ст. 625 ЦК України, відтак позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми на підставі положень ст. 625 ЦК України є безпідставними та задоволенню не підлягають. Крім того, представник відповідача просить закрити провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ДКС України негайно перерахувати позивачу 3% річних у розмірі 12 032,88 грн. та інфляційні нарахування у розмірі 66 872,75 грн. як акцесорного зобов`язання згідно постанови Київського апеляційного суду від 21.09.2021 року у справі № 759/13223/2020 за бюджетною програмою та кодом бюджетної класифікації (КПКВК 3504030) на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки позовні вимоги зобов`язального характеру підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України. Також у відзиві відповідач просив розглядати справу за відсутності представника.

В судове засідання 28.05.2024 року з`явились позивач та представник відповідача. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з викладених у відзиві підстав та просив в позові відмовити.

Вислухавши вступне слово позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне.

Суд встановив, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23.06.2021 року у справі № 759/13223/20 у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , Громадської організації «Захист Українського Народу» (далі - ГО «Захист Українського Народу») до Держави України, в особі ДКС України, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди та збитків спричинених систематичними протиправними діями органів досудового розслідування Святошинського району м. Києва відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 21.09.2021 року у справі № 759/13223/20 апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ГО «Захист Українського Народу» задоволено частково; рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23.06.2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення; провадження у справі за позовом ГО «Захист Українського Народу» до Держави України, в особі ДКС України, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди та збитків спричинених систематичними протиправними діями органів досудового розслідування Святошинського району м. Києва закрито; роз`яснено ГО «Захист Українського Народу», що справа в цій частині відноситься до компетенції господарських судів; позов ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Держави України, в особі ДКС України, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування моральної шкоди та збитків спричинених систематичними протиправними діями органів досудового розслідування Святошинського району м. Києва задоволено частково; стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_3 200 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди; стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди (а. с. 13 - 18).

Постанова Київського апеляційного суду від 21.09.2021 року у справі № 759/13223/20 набрала законної сили 21.09.2021 року (а. с. 20).

На виконання зазначеного судового рішення Святошинським районним судом м. Києва 29.10.2021 року видано виконавчий лист № 759/13223/20 про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди (а. с. 20).

30.10.2021 року у передбаченому законом порядку ОСОБА_1 направив до ДКС України заяву про виконання судового рішення та оригінал виконавчого листа № 759/13223/20, виданий Святошинським районним судом м. Києва 29.10.2021 року (а. с. 19).

Головне управління ДКС України у м. Києві листом від 11.11.2021 року повернуло вказаний виконавчий лист ОСОБА_1 , оскільки у виконавчому листі № 759/13223/20 датою прийняття рішення, згідно якого видано документ, вказано 23.06.2021 року, що не відповідає вимогам виконавчого документа, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

ОСОБА_1 , отримавши належним чином оформлений виконавчий лист, направив до Головне управління ДКС України у м. Києві заяву від 01.12.2021 року про виконання судового рішення та оригінал виконавчого листа № 759/13223/20, виданий Святошинським районним судом м. Києва 29.10.2021 року.

Листом від 29.12.2021 року за вих. № 04-01.-08/18301 Головне управління ДКС України у м. Києві направило заяву ОСОБА_1 з оригіналом виконавчого листа № 759/13223/20 від 29.10.2021 року до ДКС України для здійснення заходів, передбачених Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845.

На неодноразові звернення позивача до ДКС України щодо виконання постанови Київського апеляційного суду від 21.09.2021 року у справі № 759/13223/20, ОСОБА_1 повідомлено листами, що виконання вказаного судового рішення планується здійснити протягом вересня-жовтня 2023 року за умови належного фінансування за спеціальною бюджетною програмою КПКВК 3504030 (а. с. 26).

На виконання виконавчого листа № 759/13223/20, виданий Святошинським районним судом м. Києва 29.10.2021 року, ДКС України здійснила безготівковий перерахунок грошових коштів на банківський рахунок позивача 22.09.2023 року, що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» по картковому рахунку ОСОБА_1 (а. с. 28).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як визначено у ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Як визначено у ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, але також завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі й інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між суб`єктом, який таку шкоду завдав, і потерпілим. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанови Великої палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)).

Так, ОСОБА_1 повторно пред`явив виконавчий лист № 759/13223/20 про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди для його виконання до ДКС України 01.12.2021 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Як визначено у ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження», рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейських обслуговування бюджетних коштів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 затверджено «Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» (далі - Порядок), яким встановлюється механізм, особливості виконання рішень про стягнення коштів з вказаних органів.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що ст. 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18), від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18)).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі № 339/400/16-ц (провадження № 61-14114св19) зазначено, що положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги частини другої статті 625 ЦК України підлягають застосуванню. Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). Апеляційний суд, вирішуючи питання про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, врахував висновки і мотиви скасування рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.12.2017 року, викладені у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року. Установивши несвоєчасне виконання Державною казначейською службою України рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.06.2014 року, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про наявність підстав, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у сумі 37 081,36 грн. та 3% річних у сумі 4 670 грн.

У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19) зроблено висновок про те, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, постановою Київського апеляційного суду від 21.09.2021 року у справі № 759/13223/20, яка набрала законної сили 21.09.2021 року, стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через ДКС України на користь ОСОБА_1 200 000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, проте вказане судове рішення виконано 22.09.2023 року. Тобто, рішення суду виконано більше ніж через визначені чинним законодавством три місяці.

За таких обставин, відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання, відтак, позовні вимоги про стягнення індексу інфляції а також 3% річних від простроченої суми є обґрунтованими.

Щодо доводів ДКС України про неможливість нарахування та стягнення індексу інфляції та трьох процентів річних у правовідносинах, урегульованих спеціальним законодавством про виконавче провадження, суд зазначає наступне.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можна застосовувати приписи про цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України)), а також від 02.03.2016 року у справі № 6-2491цс15 (про те, що ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 цього Кодексу не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин), та вказала, що у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не обмежує поширення дії ст. 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника.

Доводи ДКС України про те, що порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845, не передбачає строку для виконання рішень суду про стягнення відшкодування шкоди з Державного бюджету та нарахування 3% річних, інфляційних втрат за несвоєчасне виконання, суд вважає також необґрунтованими та такими, що не звільняють відповідача від відповідальності за порушення виконання зобов`язань на підставі ст. 625 ЦК України.

Так, ОСОБА_1 просив стягнути інфляційні втрати у розмір 66 872,75 грн. та три проценти річних у розмірі 12 032,88 грн. за період з часу з 21.09.2021 року (дата ухвалення судом постанови про стягнення коштів на його користь) по 22.09.2023 року (дата зарахування коштів на рахунок позивача), на підтвердження чого надав відповідний розрахунок.

Разом з тим, суд вважає, що 3% річних та інфляційні втрати за прострочення виконання рішення суду слід стягувати не з дня ухвалення судом постанови про стягнення коштів на користь позивача, а з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення, що узгоджується із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.10.2023 року у справі № 686/7081/21 (провадження № 14-91цс22).

Отже, три місяці для виконання виконавчого листа № 759/13223/20 від 29.10.2021 року, пред`явленого повторно до виконання ДКС України 01.12.2021 року, сплинули 01.03.2022 року. Тому днем початку прострочення держави-боржника та нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України є 02.03.2022 року, а кінцевою датою нарахування - 21.09.2023 року (день, що передує повному виконанню рішення суду).

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню за весь час прострочення, а саме, з 01.03.2022 року по 21.09.2023 року, три проценти річних у розмірі 9 369,87 грн. (проценти за період з 01.03.2022 року по 31.12.2022 року = 200 000,00 грн. (сума боргу) х 3% (процентна ставка) / 100% х 306 (кількість днів у періоді) / 365 (днів у році) = 5 030,14 грн.; проценти за період з 01.01.2023 року по 21.09.2023 року = 200 000,00 грн. (сума боргу) х 3% (процентна ставка) / 100% х 264 (кількість днів у періоді) / 365 (днів у році) = 4 339,73 грн.) та інфляційні втрати у розмірі у розмірі 53 426,13 грн. (інфляційні нарахування = 200 000,00 грн. (сума боргу) х 126,713% (сукупний індекс інфляції = 104,50% х 103,10% х 102,70% х 103,10% х 100,70% х 101,10% х 101,90% х 102,50% х 100,70% х 100,70% х 100,80% х 100,70% х 101,50% х 100,20% х 100,50% х 100,80% х 99,40% ? 98,60% х 100,50% - 200 000,00 грн. (сума боргу).

Аналізуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до ДКС України про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача за весь час прострочення з 01.03.2022 року по 21.09.2023 року трьох процентів річних у розмірі 9 369,87 грн. та інфляційних втрат у розмірі 53 426,13 грн. є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ДКС України негайно перерахувати ОСОБА_1 3% річних та інфляційні нарахування, то в цій частині вимоги не підлягають задоволенню як акцесорне зобов`язання згідно постанови Київського апеляційного суду від 21.09.2021 року у справі № 759/13223/2020 за бюджетною програмою та кодом бюджетної класифікації (КПКВК 3504030), оскільки саме по собі рішення суду про стягнення з державного органу на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Отже, в іншій частині позову слід відмовити.

При цьому, суд зазначає, що грошові кошти повинні стягуватися саме з Державного бюджету України, без зазначення номерів та видів рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19).

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ЦК України).

Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому, як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у рішенні суду, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 та постанови Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі № 569/12383/17 (провадження № 61-12864св19), від 08.09.2021 року у справі № 751/7182/19 (провадження № 61-12426св20).

Щодо тверджень ДКС України, що в частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ДКС України негайно перерахувати позивачу 3% річних у розмірі 12 032,88 грн. та інфляційні нарахування у розмірі 66 872,75 грн. як акцесорного зобов`язання згідно постанови Київського апеляційного суду від 21.09.2021 року у справі № 759/13223/2020 за бюджетною програмою та кодом бюджетної класифікації (КПКВК 3504030) слід закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд зазначає наступне.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Статтею 19 ЦПК України визначено, що у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 805/4505/16-а, провадження № 11-574апп18).

Публічно-правовий спір має також особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Отже, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

Інфляційні втрати та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, відтак зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09.02.2021 року у справі № 520/17342/18 зробила висновок про те, що, ураховуючи акцесорний характер визначених ст. 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

Оскільки основні вимоги розглянуті в порядку цивільного судочинства, то і похідні вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», а доказів понесення інших судових витрат сторонами не надано, то питання розподілу судових витрат судом не вирішується

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 3, 5, 6 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст. ст. 11, 509, 625 Цивільного кодексу України; ст. ст. 12, 13, 76-81, 133-142, 263-265, 267, 273, 274-279, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 за період часу з 01.03.2022 року по 21.09.2023 року три проценти річних у розмірі 9 369 (дев`ять тисяч триста шістдесят дев`ять) грн. 87 коп. та інфляційні втрати у розмірі 53 426 (п`ятдесят три тисячі чотириста двадцять шість) грн. 13 коп., а всього - 62 796 (шістдесят дві тисячі сімсот дев`яносто шість) грн. 00 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Державна казначейська служба України, адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 03.06.2024 року.

Суддя І.В. Григоренко