ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2024 року

м. Київ

справа № 754/18473/21

провадження № 61-10324св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Національна академія образотворчого мистецтва і архітектури,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року у складі судді Грегуль О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національної академії образотворчого мистецтва та архітектури про визнання звільнення незаконним, скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, з 2001 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем на різних посадах. З квітня 2021 року вона обіймала посаду провідного інженера з охорони праці.

Наказом Національної академії образотворчого мистецтва від 27 жовтня 2021 року № 265-ос до неї застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани за непроведення інструктажу із новоприйнятими працівниками та студентами академії з 01 квітня 2021 року до 22 жовтня 2021 року.

Наказом Національної академії образотворчого мистецтва від 27 жовтня 2021 року № 266-ос позивачку звільнено з роботи на підставі пункту 4 частини першої

статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за прогули без поважних причин, а саме, відсутність на роботі: 01 жовтня 2021 року, з 04 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року, 21 жовтня 2021 року.

Зазначені у наказі підстави для її звільнення є безпідставними, оскільки вона не вчиняла прогулів. Зокрема, перебуваючи на лікарняному, вона завчасно звернулася до керівництва академії із заявою про надання їй відпустки з 21 вересня 2021 року тривалістю 15 календарних днів, згідно з затвердженим графіком. Відповіді щодо вирішення зазначеної заяви відповідач не надав, у зв`язку з чим вона зверталася на Урядову гарячу лінію з метою уточнення інформації щодо надання їй відпустки.

Неоформлення наказом відпустки, на яку вона мала законне право, не є прогулом.

Не є прогулом і її відсутність на роботі 21 жовтня 2021 року, оскільки у цей день вона використала своє право, передбачене пунктом 8.1 колективного договору, про що повідомила начальника відділу кадрів.

Фактично її звільнення відбулося у зв`язку із особистою помстою ректора академії, оскільки вона викривала корупційні дії керівництва.

Посилаючись на те, що її звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, що завдало їй моральних страждань та призвело до погіршення стану здоров`я, позивачка, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: визнати незаконним та скасувати наказ Національної академії образотворчого мистецтва та архітектури від 27 жовтня 2021 року № 266-ос; поновити її на роботі на посаді провідного інженера з охорони праці; визнати незаконним та скасувати наказ від 27 жовтня 2021 року № 265-ос про застосування дисциплінарного стягнення; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 122 472,00 грн та на відшкодування моральної шкоди 50 000,00 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 27 травня 2022 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу від 27 жовтня 2021 року № 265-ос про застосування дисциплінарного стягнення, оскільки зазначений наказ скасовано наказом відповідача від 21 лютого 2022 року № 76-ос.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд мотивоване тим, що 01 жовтня 2021 року, з 04 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року та 21 жовтня 2021 року позивачка була відсутня на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин, а саме, самовільно залишила місце роботи без погодження з власником або уповноваженим ним органом, а тому її звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням норм трудового законодавства.

Суд апеляційної інстанції додатково зазначив, що відпустка позивачки з 01 жовтня 2021 року не погоджена роботодавцем у встановленому законом порядку, що дає підстави для висновку про вчинення нею прогулу без поважних причин 01 жовтня 2021 року та з 04 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року. Інші зазначені позивачкою доводи, зокрема відвідування 21 жовтня 2021 року лікаря, не було доведено до відома роботодавця і саме по собі не свідчить про погодження з боку відповідача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 серпня 2020 року у справі № 646/7138/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 755/14564/18, від 17 жовтня 2019 року у справі № 233/44/16-ц, від 16 січня 2018 року у справі № 235/1954/16-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 450/1886/14-ц, від 22 липня 2022 року у справі № 569/18379/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/18, від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20, від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17, від 08 червня 2021 року у справі № 185/4195/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

А також на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України), зокрема суди не дослідили зібрані у справі докази.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що, вирішуючи позовні вимоги заявниці, суд першої інстанції безпідставно виходив з того, що вона не довела, що її звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки обов`язок доведення правомірності звільнення покладено на роботодавця.

Суди не звернули уваги на те, що, вирішуючи питання про її звільнення , відповідач на порушення вимог статті 149 КЗпП України не врахував ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу заявниці. Зокрема, позивачка перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 2001 року. І лише з 2018 році, після її неодноразових звернень до уповноважених органів з приводу вчиненням керівництвом академії корупційних правопорушень, перед кожним опалювальним сезоном відповідач її звільняв.

Суди не встановили у чому полягала тяжкість проступку і яка шкода була завдана академії. Не звернули уваги на те, що вона завчасно звернулася до відповідача із заявою про надання їй другої частини відпустки, згідно із затвердженим графіком, яку керівництво академії проігнорувало, відповіді з приводу вирішення цієї заяви вона не отримала.

Вирішуючи позовні вимоги заявниці, суди не врахували, що матеріали справи не містять актів про її відсутність на роботі з 01 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року та її пояснень з цього приводу, що дає підстави для висновку про те, що 01 жовтня 2021 року вона була присутня на роботі, спілкувалася з ректором академії та начальником відділу кадрів і отримала усну згоду керівництва на надання частини щорічної відпустки за графіком.

Зважаючи на те, що відповідач не відмовляв їй у наданні частини щорічної відпустки та виплатив заробітну плату у період з 01 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року, то відсутні підстави для висновку про те, що у зазначений період вона вчинила прогули, оскільки неоформлення наказом відпустки, на яку працівник мав законне право, не є прогулом.

Суди не звернули уваги на те, що докази надані відповідачем на підтвердження вчинення нею прогулів з 01 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року складені у день її звільнення, а отже є підробленими.

Вважаючи звільнення заявниці на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України правомірним, суди не врахували, що умовами колективного договору передбачено право працівника вирішувати проблеми, які у нього виникли, попередивши про це керівника. Вона отримала усний дозвіл ректора академії, а також попередила начальника відділу кадрів про візит до лікаря з дитиною 21 жовтня 2021 року.

Крім того, відсутні належні докази її відсутності на роботі 21 жовтня 2021 року. Згідно з посадовою інструкцією позивачка має стежити за дотриманням техніки безпеки та охорони праці за адресами:

АДРЕСА_1 (майстерні), АДРЕСА_2 (гуртожиток) і котельня. Водночас у акті про її відсутність на роботі 21 жовтня 2021 року з 09 год 00 хв

до 18 год 00 хв зазначено лише про її відсутність за адресою: АДРЕСА_3 .

Відсутність працівника на робочому місці, коли працівник перебуває на території підприємства не є прогулом, якщо характер роботи, яку він виконує, не пов`язаний з його перебуванням на конкретному робочому місці.

Суди також не врахували, що посада, яку вона обіймає входить до переліку посад з ненормованим робочим днем, а отже вона не могла бути звільнена за прогул.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не врахував, що у судовому засіданні, представник відповідача зокрема зазначив, що 21 жовтня 2021 року ОСОБА_1 прийшла на роботу після обіду.

Зазначене у сукупності дає підстави для висновку, що її звільнення за вчинення прогулів відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, основною причиною якого є особиста помста ректора академії, зважаючи на те, що її чотири рази звільняли з роботи і тричі вона була поновлена за рішеннями суду.

У жовтні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури, у якому вона просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

У листопаді 2023 року до Верховного Суду надійшла відповідь на відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 у якій, посилаючись на необґрунтованість відзиву, вона просила задовольнити її касаційну скаргу.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 11 липня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального України (далі - ЦПК України); витребувано з Деснянського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 754/18473/21; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У жовтні 2023 року матеріали справи № 754/18473/21 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що наказом Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 15 лютого 2021 року № 26-ос ОСОБА_1 на роботі на посаді майстра з експлуатації устаткування газових об`єктів АГЧ з 22 вересня 2020 року.

Наказом Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 11 жовтня 2021 року № р-92 робочим місцем позивача визначено кабінет № 115 (бібліотека).

Наказом Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 19 серпня 2021 року № 130-вп ОСОБА_1 надано частину щорічної оплачуваної відпустки тривалістю 15 календарних днів з 19 серпня 2021 року до 03 вересня 2021 року.

Наказом Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 08 вересня 2021 року № 144-вп ОСОБА_1 продовжено щорічну оплачувану відпустку на 14 календарних днів з 04 вересня 2021 року до 17 вересня 2021 року у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю під час щорічної відпустки.

Наказом Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 18 жовтня 2021 року № 181-вп ОСОБА_1 продовжено оплачувану відпустку на 2 календарних дні з 29 вересня 2021 року до 30 вересня 2021 року у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю під час щорічної відпустки.

Згідно зі службовою запискою від 18 жовтня 2021 року № 745-31 начальник відділу кадрів ОСОБА_2 та старший інспектор - відповідальна за табелювання ОСОБА_3 повідомили ректора академії про те, що « ОСОБА_1 надано: щорічну відпустку з 19 серпня 2021 року до 03 вересня 2021 року (наказ №130-вп); листок непрацездатності з 19 серпня 2021 року до 02 вересня 2021 року (ЛН № 524203); продовжено щорічну відпустку з 04 вересня 2021 року до 17 вересня 2021 року (наказ № 144-вп); листки непрацездатності з 16 вересня 2021 року до 28 вересня 2021 року (ЛН: №-1, № -1, № -1); продовжено щорічну відпустку з 29 вересня 2021 року до 30 вересня 2021 року (наказ

№ 181-вп).

ОСОБА_1 після закінчення тимчасової непрацездатності приступила до роботи 11 жовтня 2021 року.

Після роздруківки 11 жовтня 2021 року електронних листів непрацездатності ОСОБА_1 ЛН: № -1, № -1, № -1 встановлено, що у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю під час щорічної відпустки необхідно продовжити щорічну відпустку на 2 дні з 29 вересня 2021 року до 30 вересня 2021 року.

Про причини відсутності на роботі з 01 жовтня 2021 року та 04 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року ОСОБА_1 відділ кадрів не повідомляла.

За період з 01 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року ОСОБА_1 в табелі замість робочих днів поставлено «неявка з нез`ясованих причин».

Згідно з актом про відсутність на роботі від 20 жовтня 2021 року, складеного помічником ректора Рубан С. В., провідним юрисконсультом Бобинець М. В. , начальником відділу кадрів ОСОБА_2 , старшим інспектором з кадрів Гаврилюк О. В. , позивачка була відсутня на роботі за адресою: Вознесенський узвіз, 20, м. Київ 01 жовтня 2021 року, 04 жовтня 2021 року, 05 жовтня 2021 року, 06 жовтня 2021 року, 07 жовтня 2021 року, 08 жовтня 2021 року.

Розпорядженням Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 20 жовтня 2021 року № р-99, позивачку зобов`язано до 13 год 00 хв 23 жовтня 2021 року надати письмові пояснення про причини своєї відсутності на роботі 01 жовтня 2021 року та з 04 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року.

Згідно з актом про відсутність на роботі від 20 жовтня 2021 року, складеного помічником ректора Рубан С. В., провідним юрисконсультом Бобинець М. В. , начальником відділу кадрів ОСОБА_2 , старшим інспектором з кадрів Гаврилюк О. В. , позивачка була відсутня на роботі за адресою: Вознесенський узвіз, 20, м. Київ 20 жовтня 2021 року з 16 год 50 хв до 18 год 00 хв.

Відповідно до доповідної записки від 21 жовтня 2021 року № 750-31, складеної головним інженером Антоненком А. С. , останній повідомив ректора академії про відсутність на роботі ОСОБА_1 з 01 жовтня 2021 року та з 04 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року.

Згідно з актом про відсутність на роботі від 21 жовтня 2021 року, складеним головним інженером Антоненко А. С. , провідним юрисконсультом Бабинець М. В. , начальником відділу кадрів ОСОБА_2 , старшим інспектором з кадрів Гаврилюк О. В. , позивачка була відсутня на роботі за адресою: Вознесенський узвіз, 20, м. Київ 21 жовтня 2021 року з 09 год 00 хв до 18 од 00 хв.

Розпорядженням Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 22 жовтня 2021 року № р-101, позивачку зобов`язано до 13 год 00 хв 23 жовтня 2021 року надати письмові пояснення про причини своєї відсутності на роботі з 16 год 50 хв до 18 год 00 хв 20 жовтня 2021 року та з 09 год 00 хв до 18 год 00 хв 21 жовтня 2021 року.

У письмових поясненнях від 23 жовтня 2021 року позивачка зазначила, що вона завчасно повідомила відповідача про зміну дати відпустки з 21 вересня 2021 року на 01 жовтня 2021 року та про намір піти у відпустку з 01 жовтня 2021 року до 11 жовтня 2021 року. Також позивачка зазначила, що вона зверталася на урядову гарячу лінію з підстав ігнорування ректором академії її звернень щодо надання відпусток, та просила зобов`язати відповідача надати її відпустку з 01 жовтня 2021 року до 11 жовтня 2021 року, надіслати їй наказ про відпустку.

Щодо відсутності на роботі 21 жовтня 2021 року ОСОБА_1 зазначила, що була відсутньою на роботі на підставі пункту 8.1. колективного договору, у зв`язку із запланованим візитом до лікаря з дитиною, про що вона повідомила начальника відділу кадрів шляхом використання мобільного додатку «Viber».

Наказом Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 27 жовтня 2021 року № 266-ос провідного інженера з охорони праці ОСОБА_1 звільнено з роботи за прогули без поважних причин 01 жовтня 2021 року, з 04 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року, 21 жовтня 2021 року згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Підстава: службова записка начальника відділу кадрів ОСОБА_2 від 18 жовтня 2021 року; доповідна записка головного інженера Антоненко А. С. від 20 жовтня 2021 року; пояснення ОСОБА_1 від 23 жовтня 2021 року; протокол засідання комісії від 27 жовтня 2021 року. ОСОБА_1 з наказом ознайомлена 28 жовтня 2021 року.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції позивачка повідомила суд, що 21 жовтня 2021 року вона була відсутня на роботі з 09 год 00 хв до 12 год 00 хв

У цей період часу вона з дитиною відвідувала лікаря та відвідала Київський апеляційний суд з власної ініціативи.

01 жовтня 2021 року та за період з 04 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року, відповідач виплатив позивачці заробітну плату.

З 01 жовтня 2021 року до 11 жовтня 2021 року відпустка позивачці не надавалась, відповідний наказ відповідач не видавав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Частиною третьою статті 149 КЗпП України визначено, що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Робоче місце працівника - це певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів. Основою визначення робочого місця є функціональний розподіл праці у взаємозв`язку із засобами праці, що дозволяє розглядати робоче місце як місце докладання робочої сили працівників.

Трудова діяльність працівника може здійснюватися (а відповідно його робоче місце може знаходиться) безпосередньо на підприємстві (фіксоване робоче місце) або в межах іншого територіального простору, який використовує працівник для виконання трудових обов`язків.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ЦПК України.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що її звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

Верховний Суд погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Суди встановили, що ОСОБА_1 не заперечувала факту відсутності на робочому місці 01 жовтня 2021 року та з 04 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року, а також, що їй не було достовірно відомо щодо видачі відповідачем наказу про надання їй відпустки.

Згідно зі службовою запискою від 18 жовтня 2021 року № 745-31, складеною начальником відділу кадрів ОСОБА_2 та старшим інспектором - відповідальним за табелювання ОСОБА_3 , за період з 01 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року ОСОБА_1 в табелі обліку робочого часу замість робочих днів поставлено «неявка з нез`ясованих причин».

Заявниця не погоджувалася з актами про її відсутність на роботі у зазначений період, з тих підстав, що відповідач зобов`язаний був надати їй відпустку на підставі поданої нею 18 вересня 2021 року заяви.

Перевіряючи такі доводи позивачки суди встановили, що роботодавець подану нею 18 вересня 2021 року заяву про надання відпустки, не погодив, відповідного наказу не видав, а тому дійшли обґрунтованого висновку про те, що самовільне використання позивачкою без погодження з роботодавцем чергової відпустки вважається прогулом.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 559/2222/22.

У контексті наведеного, обґрунтованим є висновок судів про те, що виплата позивачці заробітної плати у період з 01 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року не спростовує факту її відсутності на роботі у зазначені дні, а лише дає підстави для висновку про неналежне здійснення відповідачем контролю за виплатою заробітної плати.

Щодо обставин вчинення ОСОБА_1 прогулу 21 жовтня 2021 року, суди встановили, що вона є матір`ю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у медичній картці якого міститься запис ««Лор» 21 жовтня 2021 року»».

Згідно зі службовою запискою уповноваженої особи з питань запобігання та виявлення корупції по Національній академії образотворчого мистецтва та архітектури ОСОБА_9 від 26 жовтня 2021 року, поданою на ім`я ректора академії, у робочий час 21 жовтня 2021 року об 11 год 45 хв ОСОБА_1 за власним бажанням (без виклику суду) перебувала у Київському апеляційному суді та здійснювала ознайомлення з матеріалами справи. У зв`язку з чим він просив з`ясувати порядок табелювання її робочого часу у цей день.

Надаючи оцінку зазначеним доказам, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими аргументи позивачки про те, що 21 жовтня 2021 року вона була відсутньою на роботі у зв`язку з відвідуванням з дитиною лікаря, оскільки зазначене спростовується службовою запискою уповноваженої особи з питань запобігання та виявлення корупції по Національній академії образотворчого мистецтва та архітектури ОСОБА_9 .

У касаційній скарзі заявниця посилається на необґрунтованість такого висновку апеляційного суду, оскільки у поясненнях вона зазначала про те, що на вимогу лікаря вона з дитиною була запрошена на прийом 21 жовтня 2021 року, про що у картці дитини зроблено відповідний запис, у зв`язку з чим вона взяла відгул.

Верховний Суд відхиляє зазначені доводи як необґрунтовані з огляду на таке.

Суди встановили, що згідно з актом про відсутність на роботі від 21 жовтня 2021 року позивачка була відсутня на роботі у цей день з 09 год 00 хв

до 18 год 00 хв.

Матеріали справи не містять доказів звернення позивачки до адміністрації академії із заявою про надання їй відгулу 21 жовтня 2021 року та, відповідно, погодження такої заяви.

Згідно пунктом 8.1 колективного договору, на який позивачка посилається як на правову підставу правомірної відсутності на роботі 21 жовтня 2021 року, адміністрація академії гарантує надання працівникам вільного часу для проходження медичних оглядів. Отримання медичної допомоги, відвідування державних органів для вирішення необхідних для вирішення необхідних житлово-побутових проблем працівників без здійснення будь-яких стягнень із заробітної плати чи інших безпідставних санкцій. Вважаються поважними причинами запізнення або відсутності на роботі працівника академії, крім загально визначених, також такі причини: раптове захворювання або погіршення стану здоров`я працівника або його близьких родичів; аварії побутового характеру у помешканні працівника, що вимагає його негайного усунення; небезпечні та несприятливі погодні умови. У цьому разі працівники повинні вжити всіх заходів, спрямованих на повідомлення про це адміністрації закладу.

Аналіз зазначеного пункту колективного договору дає підстави для висновку про те, що поважними причинами запізнення або відсутності на роботі працівника академії, зокрема є саме раптове захворювання або погіршення стану здоров`я працівника або його близьких родичів.

Водночас ОСОБА_1 про відсутність на роботі 21 жовтня 2021 року, у зв`язку запланованим візитом до лікаря, повідомила начальника відділу кадрів шляхом надіслання повідомлення з використання мобільного додатку «Viber» о 10 год 05 хв у день її відсутності. Доказів погодження відсутності на роботі з ректором академії, якому згідно з пунктом 1.4 посадової інструкції позивачка безпосередньо підпорядковується, матеріали справи не містять і суди таких обставин не встановили.

Доводи касаційної скарги про те, згідно з посадовою інструкцією вона має стежити за дотриманням техніки безпеки та охорони праці за адресами: АДРЕСА_1 (майстерні), АДРЕСА_2 (гуртожиток) і котельня, однак у акті про її відсутність на роботі 21 жовтня 2021 року

з 09 год 00 хв до 18 год 00 хв зазначено лише про її відсутність за адресою: АДРЕСА_3 , є необґрунтованими. Оскільки посилаючись на виконання посадових обов`язків на інших структурних підрозділах відповідача, розташованих за іншими адресами, позивачка не зазначила конкретного структурного підрозділу та у зв`язку з виконанням яких робіт вона там перебувала.

Суди встановили, що робочим місцем позивача визначено кабінет № 115 (бібліотека), за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до пункту 2.1 посадової інструкції провідний інженер здійснює контроль за додержанням у підрозділах академії чинного законодавства, правил, стандартів, норм, положень, інструкцій з охорони праці, виробничої санітарії.

Згідно з пунктом 3.3 посадової інструкції провідний інженер має право безперешкодно у будь-який час відвідувати структурні підрозділи, зупиняти устаткування та інших засобів виробництва у разі порушень, які створюють загрозу життю або здоров`ю працюючих.

Розпорядженням Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 22 жовтня 2021 року № р-101, позивачку зобов`язано до 13 год 00 хв 23 жовтня 2021 року надати письмові пояснення про причини своєї відсутності на роботі, зокрема з 09 год 00 хв до 18 год 00 хв 21 жовтня 2021 року.

У письмових поясненнях від 23 жовтня 2021 року позивачка зазначила, була відсутньою на роботі 21 жовтня 2021 року на підставі пункту 8.1. колективного договору, у зв`язку із запланованим візитом до лікаря з дитиною, про що вона повідомила начальника відділу кадрів шляхом використання мобільного додатку «Viber». Будь-яких доводів з приводу виконання посадових обов`язків у інших структурних підрозділах відповідача зазначені пояснення не містять.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення без урахування висновків Верховного Суду, викладених

у постановах від 28 серпня 2020 року у справі № 646/7138/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 755/14564/18, від 17 жовтня 2019 року у справі

№ 233/44/16-ц, від 16 січня 2018 року у справі № 235/1954/16-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 450/1886/14-ц, від 22 липня 2022 року у справі № 569/18379/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/18, від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20, від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17, від 08 червня 2021 року у справі № 185/4195/19, колегія суддів виходить з такого.

У постанові Верховного Суду від 28 серпня 2020 року у справі № 646/7138/18 зазначено, що статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про часткове задоволення позову, оскільки позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за відсутності об`єктивних відомостей щодо вчинення ним дисциплінарного проступку, відповідачем не наведено беззаперечних доказів на підтвердження того, що позивач під час виконання трудових обов`язків діяв у порушенням вимог своєї посадової інструкції та вимог чинного законодавства, отже дисциплінарне стягнення на нього накладено безпідставно. Врахувавши обставини справи, суди попередніх інстанцій належним чином обґрунтували свій висновок про часткове задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, визначивши його розмір у сумі 2 000,00 грн, що не суперечить засадам розумності, виваженості і справедливості.

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 755/14564/18 зазначено, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Перевіряючи дотримання роботодавцем вимог трудового законодавства під час звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, Верховний суд скасував рішення судів попередніх інстанцій та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції, з тих підстав, що вирішуючи спір, районний суд не перевірив наявність у відповідача всіх вакансій на час вивільнення позивачки, не спростував її доводів про наявність у відповідача вакансій, які могли бути запропоновані позивачці з огляду на спеціальність і особливості її здоров`я та не перевірені роботодавцем на предмет неможливості їх зайняття позивачкою.

У постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 646/7138/18 зазначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач мав законне право на отримання відпустки без збереження заробітної плати як пенсіонер та ветеран праці, оскільки звертався з заявою про відпустку до роботодавця у встановленому законом порядку, але оформлення цієї відпустки відповідним наказом не відбулось, у зв`язку з безпідставним невирішенням цього питання посадовою особою відповідача, чим було порушено права працівника, передбачені трудовим законодавством. Відсутність позивача на робочому місці, за умови, що роботодавець не виконав вимоги трудового законодавства, не може кваліфікуватись і розцінюватись, як прогул без поважних причин, а отже і бути підставою звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 235/1954/16-ц зазначено, що згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом наведеної норми права та статті 234 КЗпП України цей строк може бути поновлено у разі порушення трудових прав працівника.

Отже, перш ніж застосовувати строк звернення до суду суд має встановити чи порушено трудові права позивача. Якщо вони не порушені, то суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Верховний Суд погодився висновками судів попередніх інстанцій про те, що вчинення прогулів позивачем мало тривалий характер. Доказів поважності причин, з яких він допустив прогули протягом тривалого часу позивач суду не надав, як не надав доказів того, що він повідомляв ДП «ВК «Краснолиманська» про причину його відсутності.

Верховний суд також зазначив, що хоча суди й дійшли неправильного висновку про застосування строку звернення до суду, проте правильно вирішили спір по суті. Оскільки при ухваленні нового рішення результат по суті спору не зміниться, колегія суддів вважала за необхідне ухвалені у справі судові рішення залишити без змін.

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 450/1886/14-ц зазначено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно виявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло це бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За обставинами цієї справи суди встановили, що відповідач не довів, що єдиним визначеним робочим місцем позивача є офісне приміщення організації, коло посадових обов`язків позивача чітко не визначене. Верховний Суд погодився висновками судів попередніх інстанцій, що доводи позивача, що він перебував на роботі протягом 17 лютого-21 лютого 2014 року не спростовані відповідачем, а тому звільнення у зв`язку з прогулом є необґрунтованим.

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № 569/18379/19 зазначено, що працівник, для якого під час прийняття його на роботу було запроваджено ненормований робочий день, не може бути звільнений із займаної посади за прогул тільки з тієї підстави, що його не виявлено на його робочому місці без доведення того, що в цей час він не виконував свої трудові функції, безпосередньо передбачені його трудовим договором та посадовою інструкцією.

У постановах Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20, від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/19 зазначено, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року у справі № 235/2284/17 зазначено, прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 761/30967/15-ц).

Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що перебування позивача в прокуратурі з приводу подання заяви на незаконні дії керівників державного підприємства не є поважною причиною відсутності його на робочому місці, а тому роботодавець мав підстави для його звільнення з роботи на підставі за пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника. Дії позивача носили суб`єктивний, залежний від його волі характер (була відсутня негайна потреба звертатись з заявою до прокуратури саме в цей день, він міг скористатися засобами зв`язку для подання заяви, або зробити це у вільний від роботи час.

У постанові Верхового Суду від 06 червня 2021 року у справі № 185/4195/19 зазначено, що законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ЦПК України. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

За обставинами цієї справи суди встановили, що згідно з письмовою заявою

від 07 березня 2019 року позивач звернувся до директора ТОВ «Юнілайф.ПВ» ОСОБА_10 з проханням надати йому відпустку без збереження заробітної плати з 01 до 03 квітня 2019 року у зв`язку із сімейними обставинами. Надання зазначеної відпустки позивач узгодив зі своїм безпосереднім керівником - заступником директора ТОВ «Юнілайф.ПВ» і начальником відділу закупівель та логістики, які завізували його письмову заяву про надання відпустки, яку позивач передав до відділу кадрів для виготовлення відповідного наказу. Зважаючи на зазначене, Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що звільнення відповідача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки відсутність позивача на роботі в зазначений період була обумовлена поважними причинами. Відмовляючи в наданні позивачу відпустки, роботодавець не повідомив його про це.

Аналізуючи наведене, з урахуванням конкретних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій у справі, що є предметом касаційного перегляду, необхідно дійти висновку, що оскаржувані судові рішення згаданим висновкам Верховного Суду не суперечать, а ухвалені за інших фактичних обставин справи.

Установивши, що відповідач довів факт вчинення ОСОБА_1 прогулу 01 жовтня 2021 року, з 04 жовтня 2021 року до 08 жовтня 2021 року та 21 жовтня 2021 року, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що звільнення позивачки на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій належно дослідили зібрані у справі докази у їх сукупності та співставленні, надали їм належну оцінку, правильно визначили характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню.

Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, правильність оскаржуваних судових рішень не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судами попередніх інстанцій, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника встановлені судами неповно і неправильно, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник