ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/819/166/24 Головуючий в 1 інстанції Сікора О.О.
Єдиний унікальний номер справи: 650/825/23 Доповідач Орловська Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Орловської Н.В.,

суддів Воронцової Л.П.,

Майданіка В.В.,

секретар Доброва К.О.

за участю прокурора ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 31 січня 2024 року у справі за позовом керівника Бериславської окружної прокуратури Херсонської області Зіневича Дмитра, який звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації,

ВСТАНОВИВ:

16 серпня 2023 року керівник Бериславської окружної прокуратури Херсонської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області із позовом до ОСОБА_3 , в якому зазначив, що 21 січня 2021 року державним реєстратором Нововоронцовської районної державної адміністрації Молотковою І.Б. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зареєстровано за відповідачем право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 0:03:060:0004 площею 8,1811 га.

В подальшому 20 січня 2021 року вказану земельну ділянку ОСОБА_3 передала за договором емфітевзису в користування ОСОБА_2 строком на 50 років.

Бериславською окружною прокуратурою виявлено порушення статей 13, 14, 41 Конституції України, статей 80,81,22,130,145 ЗК України при володінні відповідачем зазначеною земельною ділянкою, оскільки встановлено, що ОСОБА_3 є громадянкою Республіки Білорусь.

Так, відповідно до ч.5 ст.22 ЗК України набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог ст.130 цього Кодексу, а саме: іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення.

При цьому статтею 145 ЗК України передбачено необхідність обов`язкового відчуження власником земельної ділянки протягом року, якщо за цим кодексом така ділянка не може перебувати у власності цієї особи. В іншому випадку земельна ділянка підлягає примусовій конфіскації за рішенням суду.

Оскільки ОСОБА_3 є громадянкою Республіки Білорусь та в силу наведених вище положень ЗК України не може бути власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення, і добровільно земельну ділянку не відчужила, тому за позицією прокурора вказані обставини є підставою для припинення права власності відповідача на вказану земельну ділянку шляхом її конфіскації на користь держави, що стало передумовою для звернення до суду.

З огляду на викладене прокурор просить суд припинити громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_4 ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:060:0004 площею 8,1811 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Милівської сільської ради Бериславського району Херсонської області право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 січня 2021 року за номером 40296365 (індексний номер рішення про державну реєстрацію 56343283 від 28 січня 2021 року) шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до статті 141 ЦПК України.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 31 січня 2024 року позовну заяву керівника Бериславської окружної прокуратури Херсонської області задоволено.

Суд вирішив припинити громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_4 ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ), право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:060:0004 площею 8,1811 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Милівської сільської ради Бериславського району Херсонської області право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21 січня 2021 року за номером 40296365 (індексний номер рішення про державну реєстрацію 56343283 від 28 січня 2021 року) шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області.

Стягнути з ОСОБА_3 судові витрати у виді сплаченого судового збору на користь Херсонської обласної прокуратури (, м. Херсон, вул. Михайлівська,33, р/р 2291,, МФО 820172, банк отримувач: Державна казначейська служба України) у розмірі 2684 грн.

Вказане судове рішення мотивовано тим, що законодавством України прямо заборонено бути власниками земельних ділянок сільськогосподарського призначення протягом строку, який визначений законом у один рік, та встановлює, що у випадку порушення такого строку існуюче право підлягає припиненню, а сама земельна ділянка підлягає конфіскації у дохід держави (ст.145 ЗК України). При цьому законодавець не вказав, що факт знаходження цих земельних ділянок у користуванні інших осіб (оренда, емфітевзис) є підставою для продовження відповідного строку або неможливості їх конфіскації.

Оскільки відповідач, як іноземна громадянка, протягом року після реєстрації права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення не здійснила її відчуження, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо конфіскації вказаної земельної ділянки на користь держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, просить рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 31 січня 2024 року скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог керівника Бериславської окружної прокуратури Херсонської області відмовити.

В обґрунтування своєї позиції ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_3 набула права власності на спірну земельну ділянку 21.08.2000 року на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ХС №030788 , виданого згідно рішення 18 сесії 23 скликання Качкарівської сільської ради народних депутатів від 09.06.2000 року №130. Вказані Державний акт та Рішення є чинними та ніким не скасовані.

Апелянт вважає відсутніми підстави для застосування до відповідача наведених прокурором норм чинного земельного законодавства, а саме пункту «в» ч.3, 4 ст.81, ст.145 ЗК України, оскільки:

- ОСОБА_3 отримувала земельну ділянку не у спадщину, а на підставі пункту «ґ» ч.1 ст.81 ЗК України виділення в натурі (на місцевості) належної земельної частки (паю);

-на час отримання у власність земельної ділянки відповідач була громадянкою України;

-чинним законодавством України не передбачено обов`язок власника земельної ділянки сільськогосподарського призначення здійснити її відчуження у випадку зміни громадянства. Такий обов`язок передбачено тільки для іноземців та осіб без громадянства, які мали такий статус на момент набуття права власності на землю.

Позивачем та судом першої інстанції вказаних обставин не враховано, а висновки щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм діючого законодавства.

Враховуючи, що Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 41 Конституції України передбачено непорушність права приватної власності, тому за відсутності прямої норми законодавства, якою було б передбачено позбавлення такого права, вимоги прокурора є такими, що не ґрунтуються на законі та не підлягають задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника Херсонської обласної прокуратури доводи апелянта не визнає, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 31.01.2024 року залишити без змін.

В обґрунтування свої позиції зазначає, що згідно вимог чинного земельного законодавства суб`єктами права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть бути тільки громадяни України. Оскільки ОСОБА_3 припинила громадянство України, відповідно втратила можливість бути власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення та набула обов`язку відчужити її протягом встановленого законом строку. Оскільки земельна ділянка залишилася у власності відповідача, яка є громадянкою Республіки Білорусь, тому відповідно до ст.145 ЗК України виникли підстави для припинення її права власності шляхом конфіскації.

Заслухавши доповідача, учасників справи, перевіривши законність рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегією суддів встановлені такі обставини.

Щодо наявності підстав для звернення прокурора до суду внаслідок порушення інтересів держави.

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. (ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру»)

Згідно зі статтею 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною четвертою вказаної статті передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зроблено висновок про те, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) та від 06 липня 2021 року у справі№ 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21).

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження№12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, та, відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів великої кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини (пункт 6.43).

Тлумачення наведених правових норм та висновків суду касаційної інстанції свідчить про те, що звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

У справі, що переглядається, прокурор, звертаючись до суду з позовом відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України, обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Як зазначив прокурор, спірні правовідносини пов`язані з тим, що відповідач, яка є іноземною громадянкою, володіє на праві приватної власності земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, що прямо суперечить діючим вимогам земельного законодавства.

Крім того, обґрунтовуючи підстави для представництва в суді інтересів держави, прокурор зазначив, що Головне управління Держгеокадастру в Херсонській області, яке є уповноваженим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження у сфері нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, було повідомлене про порушення інтересів держави, проте протягом тривалого часу не вживало заходів щодо їх захисту та поновлення.

Зокрема, листом від 12.07.2023 керівник Бериславської окружної прокуратури повідомив Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області про встановлення за результатами перевірки Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно факт реєстрації права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення за ОСОБА_3 , яка є громадянкою Республіки Білорусь, що суперечить вимогам ст.130 ЗК України. У зв`язку з цим, з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді на підставі ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор просив надати інформацію про вжиті заходи, спрямовані на перевірку обставин набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, правомірність її використання та вжиття заходів конфіскації. (а.с.21-23)

Листом від 19.07.2023 року Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області повідомило Бериславську окружну прокуратуру, що у Головного управління відсутні правові підстави для проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) у формі перевірок, у зв`язку з чим немає підстав вважати, що захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює Головне управління. (а.с.24)

Листом від 02.08.2023 року Бериславська окружна прокуратура повідомила ГУ Держгеокадастру у Херсонській області про те, що в інтересах держави в особі вказаного органу буде подано до суду позовну заяву до ОСОБА_3 про конфіскацію земельної ділянки.(а.с.28-30)

Враховуючи, що прокурором дотримано визначений ст.23 Закону України «Про прокуратуру» порядок повідомлення компетентного органу про порушення інтересів держави, і вказаний орган протягом розумного строку самостійного не звернувся до суду з відповідними вимогами, тому слід дійти висновку про обґрунтованість звернення прокурора до суду з даним позовом в інтересах держави.

Щодо суті спірних правовідносин.

Судом встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності серії НОМЕР_2 , виданого 21 серпня 2000 року головою Качкарівської сільської ради народних депутатів на підставі рішення 18 сесії 23 скликання Качкарівської сільської Ради народних депутатів від 09 червня 2000 року № 130, ОСОБА_3 було передано на праві приватної власності земельну ділянку № 71-6 площею 8,18 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходилася на території Качкарівської сільської ради. (а.с.15-16)

21 січня 2021 року на підставі вказаного Державного акту право приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку із кадастровим номером :03:060:0004 площею 8,1811 га зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер відомостей про речове право 40296365 на підставі рішення державного реєстратора Нововоронцовської районної державної адміністрації Молоткової І.Б. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 56343283 від 28 січня 2021 року, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою від 10.07.2023 року №338608545. (а.с.13-14)

20 січня 2021 року між ОСОБА_3 , від імені якої за дорученням діяла ОСОБА_6 , та ОСОБА_2 укладено договір про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (договір емфітевзису) щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:060:0004 строком до 20 січня 2071 року. За умовами вказаного договору передача емфітевтичного права здійснена безкоштовно, за користування земельною ділянкою, за домовленістю із власником земельної ділянки, плата емфітевтом не проводиться.

21 січня 2021 року право ОСОБА_2 на користування земельною ділянкою з кадастровим номером :03:060:0004, що виникло на підставі договору емфітевзису від 20.01.2021 року, зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про речове право 40297310), що підтверджується інформаційною довідкою від 10.07.2023 року №338608545. (а.с.13-14).

Зі змісту довіреності від 12 жовтня 2018 року, складеної на ім`я ОСОБА_6 , підписаної ОСОБА_3 та посвідченої приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Черкашиною Н.І. вбачається, що при її складанні ОСОБА_3 з метою підтвердження своєї особи надала паспорт громадянки Республіки Білорусь типу Р код держави BLR, № паспорту НОМЕР_3 , виданий Міністерством іноземних справ 23 жовтня 2017 року, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.107-108)

Відповідно до листа Управління ДМС України у Херсонській області «Про надання інформації» № 6501.3.7/13618-23 від 19 жовтня 2023 року за наявними обліками УДМС, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Качкарівка, Бериславського району, Херсонської області, була документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 , оформленим 17 травня 1997 Бериславським РВ УМВС України в Херсонській області, який знищений у 2006 році, у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Республіки Білорусь. (а.с.77)

Листом УДМС у Херсонській області «Про надання інформації» № 6501.2-6164/65.1-23 від 07 листопада 2023 року повідомлено, що станом на 21 серпня 2000 року ОСОБА_3 була громадянкою України.

14 червня 2006 року громадянка України ОСОБА_3 подала до Посольства України в Республіці Білорусь заяву-анкету про залишення на постійне проживання в Республіці Білорусь, у зв`язку з чим паспорт громадянина України, оформлений на ім`я запитуваної особи, було знищено. Відомостями щодо припинення громадянства України вказаною особою УДМС не володіє. (а.с.82)

Листом УДМС у Херсонській області «Про надання інформації» № 6501.2-6336/65.1-23 від 15 листопада 2023 року повідомлено, що згідно з Указом Президента від 26 грудня 2008 року № 1214/2008 громадянство України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , припинено. На час надання відповіді ОСОБА_3 не є громадянкою України. (а.с.89)

З листа Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби «Про надання інформації» № 6.5-15184/6-23 від 23 листопада 2023 року вбачається, що за інформацією Управління Державної міграційної служби України в Херсонській області, в 2006 році із Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України надійшло повідомлення про звернення із заявою про залишення на постійне проживання у Республіці Білорусь громадянки України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з Указом Президента від 26 грудня 2008 року № 1214/2008 громадянство України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , припинено.

За наявними обліками територіальних органів Державної міграційної служби України (крім ГУДМС України в АР Крим, УДМС України в місті Севастополь, та окремих територіальних підрозділів ГУДМС України в Донецькій області та УДМС України в Луганській області, які тимчасово не здійснюють свої повноваження і територіальних підрозділів ДМС, які знаходяться на територіях, де ведуться активні бойові дії), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з питань набуття громадянства України в установленому порядку не зверталася. (а.с.98-99)

З огляду на викладене та посилаючись на порушення інтересів держави внаслідок володіння ОСОБА_3 , яка є іноземцем, а саме громадянкою Республіки Білорусь, земельною ділянкою сільськогосподарського призначення та нездійснення нею її добровільного відчуження у встановлений законом строк відповідно до ст.145 ЗК України, прокурор звернувся до суду з даним позовом та наполягав на його задоволенні.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_3 , будучи громадянкою іншої держави (Республіки Білорусь) та володіючи на праві приватної власності земельною ділянкою сільськогосподарського призначення не відчужила її згідно з вимогами ч.1 ст. 145 ЗК України, тому позовні вимоги прокурора щодо примусового припинення права власності відповідача на дану земельну ділянку шляхом її конфіскації в порядку ч.2 ст.145 ЗК України підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 13 Конституції України визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

На момент набуття ОСОБА_3 права приватної власності на земельну ділянку площею 8,18 га на підставі Державного акту серії І-ХС №030788 від 21.08.2000р. спірні правовідносини були врегульовані Земельним Кодексом України від 18.12.1990р.№ 561-XII (далі ЗК України № 561-XII).

Статтею 48 ЗК України № 561-XII передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність і надаються у користування громадянам, радгоспам, колективним та іншим сільськогосподарським підприємствам і організаціям - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Іноземним громадянам та особам без громадянства земельні ділянки у власність не передаються. (ст.6 ЗК України № 561-XII)

01.01.2002 року набрав чинності Земельний кодекс України від 25.10.2001 року, який є чинним до тепер.

Відповідно до статті 3 ЗК України (тут і далі у чинній редакції) земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 80 ЗК України визначено, що суб`єктами права власності на землю є , зокрема, громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності.

Правовий статус та порядок використання земель сільськогосподарського призначення визначено главою 5 Земельного Кодексу України.

Так, згідно ст.22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу. (ч.5 ст.22 ЗК України)

Частиною першою статті 130 ЗК України перебачено, що набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава.

Іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення. Цей абзац втрачає чинність за умови та з дня схвалення на референдумі рішення, визначеного абзацом восьмим цієї частини.

Згідно ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.

У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Відповідно до вимог підпунктів «д, е» частини першої статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: конфіскація за рішенням суду: не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

У відповідності до підпункту «в» частини першої статті 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку у разі конфіскації земельної ділянки здійснюється у судовому порядку.

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що як за правового регулювання Земельного кодексу України від 18.12.1990р.№ 561-XII, так і згідно чинного ЗК України землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати на праві приватної власності виключно громадянам України. Володіння на праві приватної власності іноземцем або особою без громадянства земельною ділянкою сільськогосподарського призначення не допускається.

Виключення становить набуття такою особою права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення у спадщину.

При цьому положення ч.4 ст. 81 та ст.145 ЗК України містять імперативний припис, згідно якого іноземна особа та особа без громадянства у випадку набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення протягом року зобов`язана її відчужити протягом року. В іншому випадку існуюче право власності підлягає припиненню, а сама земельна ділянка підлягає конфіскації.

Як вірно встановив суд першої інстанції, відповідач ОСОБА_3 , будучи громадянкою України, набула права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:060:0004 площею 8,18 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії І-ХС №030788 від 21.08.2000 року.

Також судом встановлено, що згідно з Указом Президента від 26 грудня 2008 року № 1214/2008 громадянство України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , припинено, що відповідно до наведених вище правових норм зумовлювало у останньої обов`язок відчужити таку земельну ділянку.

Доказів відчуження відповідачкою спірної земельної ділянки матеріали справи не містять.

За позицією апелянта, який є тимчасовим користувачем земельної ділянки на підставі договору емфітевзису, припинення громадянства України ОСОБА_3 не створює у останньої обов`язку щодо відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення та, як наслідок, його невиконання не створює передумов для конфіскації землі, оскільки така вимога розповсюджується виключно на осіб, які набули права власності на землю вже перебуваючи у статусі іноземця або особи без громадянства.

Апеляційний суд вважає вказану позицію скаржника необґрунтованою та такою що спростовується наведеними вище положеннями ЗК України.

Крім того згідно ст.348 ЦК України якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом.

Враховуючи, що відповідачка, будучи власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення, протягом року після припинення громадянства України не здійснила відчуження цієї земельної ділянки, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для припинення права власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку та її конфіскацію, що узгоджується з наведеними вище положеннями ст. 145 ЗК України та ст. 348 ЦК України.

Щодо твердження апелянта про порушення оскарженим судовим рішенням гарантованого Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 41 Конституції України права власності відповідача, то апеляційний суд зазначає наступне.

За приписами статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий і навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Так, право держави примусово припиняти право власності земельної ділянки, яка мала бути відчужена її власником, передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи, які регламентують цю процедуру, наведені вище у судовому рішенні.

Крім того, в силу частини четвертої статті 145 ЗК України (в редакції Закону № 552-IX від 31.03.2020, чинній на час звернення з позовом до суду) конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

Таким чином, відповідачці, як власнику конфіскованої земельної ділянки, буде надана належна компенсація, що свідчить про дотримання її майнових прав.

З урахуванням характеру спірних правовідносин, встановлених судом обставини та застосованих правових норм, колегія суддів вважає, що застосований оскаржуваним судовим рішенням захід втручання держави у право відповідача на мирне володіння майном є пропорційним легітимній меті такого втручання.

В даному випадку наявна справедлива рівновага між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника спірної земельної ділянки, оскільки такий мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак у встановлений законом строк земельну ділянку не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу.

Зазначене кореспондується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі №513/444/15-ц від 23 січня 2018 року.

Згідно з нормами статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного суд вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну правову оцінку та дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 31 січня 2024 року без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 367,374,375,382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 31 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з часу складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 22 травня 2024 року.

Головуюча ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ Л.П.Воронцова

________________ В.В.Майданік