КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №369/4240/21 Головуючий у І інстанції - Ковальчук Л.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/3834/2024 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бублик Тетяна Володимирівна, Приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Семчук Марина Адамівна, Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Укргаз» про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу недійсними, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності, -

установив:

У квітні 2021 року ТОВ «Брайт Інвестмент» звернулося до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ПН КМНО Бублик Т.В., ПН Києво-Святошинського РНО Семчук М.А. про визнання договору дарування та договору купівлі-продажу недійсними, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, 05 серпня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів №UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22 травня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір №GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги.

За умовами даного Договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) №160/П/84/2008-980 від 15 вересня 2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», Договором застави цінних паперів №26 ДМП від 15 вересня 2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».

30 вересня 2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» був укладений Договір №GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги.

За умовами даного Договору ТОВ «Брайт Інвестмент» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) №160/П/84/2008-980 від 15 вересня 2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», Договором застави цінних паперів №26 ДМП від 15 вересня 2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».

Так, з інформаційної довідки, позивачу стало відомо, що ОСОБА_1 , 19 березня 2010 року отримавши свідоцтво про право власності зареєстрував за собою квартиру АДРЕСА_1 . (нова адреса).

01 листопада 2013 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений ПН КМНО Бублик Т.В. , зареєстрований в реєстрі за №2197.

В подальшому, 07 липня 2015 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений ПН Києво-Святошинського РНО Семчук М.А., зареєстрований в реєстрі за №894.

У грудні 2013 року ПАТ КБ «Надра» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення та визнання права власності на майно, о отже це дає підстави вважати, що ОСОБА_1 усвідомлюючи, що на його майно буде звернуто стягнення, навмисно порушив вимоги Кредитного договору та подарував квартиру, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

Просило суд, визнати недійсним Договір дарування від 01 листопада 2013 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений ПН КМНО Бублик Т.В. , зареєстрований в реєстрі за №2197 (номер запису про право власності 3200603) та скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 01 листопада 2013 року за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Припинити право власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 07 липня 2015 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений ПН Києво-Святошинського РНО Семчук М.А., зареєстрований в реєстрі за номером 894 (номер запису про право власні. 10316947) та скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведену державну реєстрацію права власності 07 липня 2015 року за ОСОБА_3 на частину квартири АДРЕСА_1 .

Припинити право власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 07 липня 2015 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 посвідчений ПН Києво-Святошинського РНО Семчук М-А., зареєстрований в реєстрі за номером 894 (номер запису про право власності 10317012) та скасувати у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно) запис про право власності про проведені державну реєстрацію права власності 07 липня 2015 року за ОСОБА_4 на частину квартиру АДРЕСА_1 .

Припинити право власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Брайт Інвестмент» оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалось на те, що 15 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №160/П/84/2008-980 на підставі заяви ОСОБА_1 про надання кредиту у розмірі 1298022,70 грн. для придбання цінних паперів.

Відповідно до розділу 1 договору, банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1298022,70 грн., на строк 20 років з 15 вересня 2008 року до 15 вересня 2028 року у порядку, визначеному розділом 1 договору.

Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору, цільовим призначенням кредиту придбання цінних паперів (дисконтних облігацій) - облігацій у бездокументарній форм випуску у кількості 24942 шт., емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 30 грн., згідно Договору купівлі-продажу цінних паперів №Б-637/81-06-2/2008/001 від 15 вересня 2008 року, що укладений між Позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «УКРГАЗ» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості - квартиру яка Договору про резервування/бронювання приміщення №1А/1/1/1/Ж від 04 вересня 2008 року, що укладений між Позичальником та ТОВ «Укргаз», на підставі якого за Позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . поверх 1.

Відповідно до п. 4.3.5 Кредитного договору - ОСОБА_1 протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з Банком Договір іпотеки нерухомості.

19 березня 2010 року ОСОБА_1 отримавши свідоцтво про право власності зареєстрував за собою вказану вище квартиру, однак в порушення вимог передбачених п. 4.3.5 Кредитного договору, подарував майно третій особі.

Так, 01 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 (нова адреса), посвідчений ПН КМНО Бублик Т.В. , зареєстрований в реєстрі за №2197.

07 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений ПН Києво-Святошинського РНО Семчук М.А., зареєстрований в реєстрі за №894.

16 жовтня 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва по справі №2-5734/11 було винесене рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором №160/П/84/2008-980 у розмірі 1886081,86 грн.

Апелянт вважає, що ОСОБА_1 усвідомлюючи, що на його майно буде звернуто стягнення, навмисно порушив вимоги Кредитного договору та подарував квартиру ОСОБА_2 .

Таким чином, укладаючи спірний правочин, ОСОБА_1 переслідував мету не допустити у майбутньому можливість банку задовольнити свої вимоги (захистити порушене право) шляхом примусового виконання вірогідного рішення суду про стягнення з нього кредитної заборгованості.

Просило скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_3 подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що відповідно до наявних в матеріалах справи документів, на момент укладення Договору дарування були відсутні будь-які обмеження стосовно відчуження майна (застава, арешт, обтяження, тощо), нотаріусом при нотаріальному посвідченні угоди перевірено повністю дотримання вимог чинного законодавства, а позивачем не доведено, що в момент вчинення оспорюваного правочину, сторонами була порушена будь-яка норма матеріального права.

Звертає увагу на те, що правочин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було вчинено з метою реального настання правових наслідків, в результаті чого відбулось відчуження майна та зміна його власника; внутрішня воля сторін повністю відповідала зовнішньому її прояву; даний правочин не приховує будь-якого іншого правочину; відсутній будь-який умисел у сторін правочину та (або) введення в оману будь-яких осіб; даний правочин сторонами повністю вчинено та передано майно в результаті укладання договору; даний правочин було вчинено з дотриманням всіх норм матеріального права, у належній формі та здійснено його нотаріальне посвідчення у відповідності до вимог законодавства; на момент вчинення даного правочину були відсутні будь-які обмеження для відчуження майна (арешт, іпотека, податкова застава, інші обтяження).

Позивачем жодним доказом не доведено порушення вимог закону сторонами договору в момент вчинення даного правочину, в тому числі його фіктивність.

Щодо визнання Договору купівлі-продажу квартири від 07 липня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 недійсним, зазначив, що вони є добросовісними набувачами спірної квартири.

На момент укладення спірного правочину, квартира не була обтяжена, будь-яких судових спорів щодо неї не було.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що правочин вчинений відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 з порушенням норм діючого законодавства.

Зазначає також, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом, що в силу закону є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Просив апеляційну скаргу ТОВ «Брайт Інвестмент» залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року залишити без змін.

Також, відзив на апеляційну скаргу подав і ОСОБА_1 , посилаючись на те, що правочин, який оскаржує позивач було вчинено з метою реального настання правових наслідків, в результаті чого відбулось відчуження майна та зміна його власника; внутрішня воля сторін повністю відповідала зовнішньому її прояву; даний правочин не приховує будь-якого іншого правочину; відсутній будь-який умисел у сторін правочину та (або) введення в оману будь-яких осіб; даний правочин було вчинено з дотриманням всіх норм матеріального права, у належній формі та здійснено його нотаріальне посвідчення у відповідності до вимог законодавства; на момент вчинення даного правочину були відсутні будь-які обмеження для відчуження майна (арешт, іпотека, податкова застава, інші обтяження).

Апелянтом жодними доказами не спростовані дані обставини та не доведено порушення вимог закону сторонами в момент вчинення даного правочину, в тому числі його фіктивність.

Враховуючи законність та правомірність вчинення оспорюваного Договору дарування та належного набуття права власності відповідачем на нерухоме майно, відсутні підстави вважати наступні правочини недійсними, адже їх вчинення відбувалось з дотриманням вимог законодавства.

Просив апеляційну скаргу ТОВ «Брайт Інвестмент» залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року залити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 15 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» було укладено кредитний договір №160/П/84/2008-980 на підставі заяви ОСОБА_1 про надання кредиту у розмірі 1298022,70 грн. для придбання цінних паперів.

Відповідно до розділу 1 договору банк надав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1298022,70 грн., на строк 20 років з 15 вересня 2008 року до 15 вересня 2028 року у порядку, визначеному розділом 1 договору.

Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору, цільовим призначенням кредиту є придбання цінних паперів (дисконтних облігацій) - облігацій у без документарній форм випуску у кількості 24942 шт., емітованих ТОВ «УКРГАЗ» з номінальною вартістю кожної облігації 30,00 грн., згідно Договору купівлі-продажу цінних паперів №Б-637/81-06-2/2008/001 від 15 вересня 2008 року, що укладений між Позичальником та продавцем цінних паперів ТОВ «УКРГАЗ» з подальшим їх обміном на об`єкт нерухомості - квартиру яка Договору про резервування/бронювання приміщення №1А/1/1/1/Ж від 04 вересня 2008 року, що укладений між Позичальником та ТОВ «Укргаз», на підставі якого за Позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . поверх 1.

15 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Надра» (Банк) та ОСОБА_1 (Заставодержатель) укладеного договір застави цінних паперів, згідно якого заставодавець з метою забезпечення виконання зобов`язань, що виникають з кредитного договору №160/П/84/2008-980 від 15 вересня 2008 року передає в заставу, а заставодержатель - приймає в заставу предмет застави.

Відповідно до договору застави цінних паперів - предмет застави - цінні папери, випущені у бездокументальній формі, що належать заставодавцю на праві власності.

Предмет застави зберігається (обілковується) на рахунку у цінних паперах і належить заставодавцю на праві власності, що підтверджується випискою про залишок на рахунку у цінних паперах №б/н.

15 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Надра» (Банк) та ОСОБА_1 (Заставодержатель) укладеного договір застави майнових прав на передачу квартири у власність №26.

Відповідно до п. 1.1. договору, заставодавець в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №160/П/84/2008-980 від 15 вересня 2008 року передає заставодержателю в заставу належні йому майнові права.

Майнові права оцінюються сторонами в сумі 1484049 грн, що в еквіваленті при перерахуванні на долари США по офіційному курсу НБУ на день прийняття майнових прав у заставу складає 305990 доларів США.

15 вересня 2008 року Відкритим акціонерним товариством Комерційний Банк «Надра» (Банк) та ОСОБА_1 (Заставодержатель) укладеного договір застави майнових прав по договору купівлі-продажу цінних паперів №Б-637/81-06-2/2008/001.

Відповідно до пункту 1.1. договору, заставодавець в забезпечення виконання зобов`язань передає в заставу, а заставодержатель приймає в заставу на умовах, визначених цим договором, предмет застави.

01 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений ПН КМНО Бублик Т.В. , зареєстрований в реєстрі за №2197.

07 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений ПН Києво-Святошинського РНО Семчук М.А., зареєстрований в реєстрі за №894.

05 серпня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів №UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22 травня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір №GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги.

За умовами даного Договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) №160/П/84/2008-980 від 15 вересня 2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», Договором застави цінних паперів №26 ДМП від 15 вересня 2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».

30 вересня 2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Брайт Інвестмент» був укладений Договір №GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги.

За умовами даного Договору ТОВ «Брайт Інвестмент» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) №160/П/84/2008-980 від 15 вересня 2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра», Договором застави цінних паперів №26 ДМП від 15 вересня 2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».

19 березня 2010 року отримавши свідоцтво про право власності ОСОБА_1 зареєстрував за собою квартиру АДРЕСА_1 . (нова адреса).

Відповідно до п. 4.3.5. кредитного договору №160/П/84/2008-980 від 15 вересня 2008 року позичальник протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з банком договір, передбачений п. 2.1.4. договору.

Так, відповідно до п. 2.1.4. кредитного договору №160/П/84/2008-980 від 15 вересня 2008 року позичальник протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно, зобов`язаний укласти з банком договір іпотеки нерухомості, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, договір дарування від 01 листопада 2013 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посвідчений ПН КМНО Бублик Т.В. , зареєстрований в реєстрі за номером 2197, щодо квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Суд встановив відсутність у п. 4.3.5. кредитного договору №160/П/84/2008-980 від 15 вересня 2008 року обов`язку позичальника укладати з банком договір іпотеки протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно щодо квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того що укладення спірних договорів не відповідало дійсній волі відповідачів, що оскаржувані ним договори дарування вчинялися під впливом обману з боку відповідачів, що відповідачами неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення.

При цьому, під час укладення оспорюваного договору дарування відповідачам було роз`яснено нотаріусом права та обов`язки сторін і ОСОБА_1 розумів значення своїх дій.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_1 відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно другому відповідачу, був обізнаний про можливе стягнення з нього заборгованості на користь позивача, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно, суд першої інстанції оцінив критично, оскільки кредитний договір №160/П/84/2008-980 від 15 вересня 2008 року не містить обов`язку ОСОБА_1 укладати з банком договір іпотеки протягом 3 робочих днів з моменту реєстрації прав власності на нерухоме майно.

Крім того, позивач став новим кредитором за кредитним договором №160/П/84/2008-980 від 15 вересня 2008 року на підставі договору про відступлення права вимоги від 30 вересня 2020 року, тобто після 01 листопада 2013 року, укладення договору дарування квартири.

З огляду на те, що суд вважав заявлені вимоги не доведеними та безпідставними, позовна давність судом не застосовувалась.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини, які суд вважав встановленими спростовуються наявними в справі доказами, а суд не повно встановив всі обставини. які мали значення для вирішення спору.

Київський апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено, наявність підстав для визнання недійсним, укладеного між відповідачами договору дарування квартири, та недоведеності порушення його прав.

Апеляційний суд, виходить з наступного.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:

особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;

наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);

враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».

У справі, що переглядається:

очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника

Судом встановлено, що у відповідача ОСОБА_1 існував обов`язок протягом 3-х робочих днів з моменту реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_4 укласти з банком, в якому він отримав кредит на будівництво такої квартири, договір іпотеки цієї нерухомості.

Та обставина, що після завершення будівництва квартири була змінена адреса, замість будинку АДРЕСА_1 по тій же вулиці та в тому ж населеному пункті, на переконання суду не звільняло боржника від обов`язку передати збудовану за кредитні кошти квартиру в іпотеку кредитору.

Разом з тим, отримавши свідоцтво про право власності на квартиру, та зареєструвавши своє право власності 19 березня 2010 року, 01 листопада 2023 року дарує квартиру ОСОБА_2 .

Суд не врахував, що на час вчинення правочину дарування вже існувало рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2012 року, яким було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості у розмірі 1886081,86 грн.

Вказане дає підстави вважати, що відповідач ОСОБА_1 усвідомлюючи свій обов`язок повертати борг та виконувати рішення суду, відчужує безоплатно спірне майно.

Встановлені судом обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, тобто вчиненим на шкоду кредитору;

до обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорювані договори як фраудаторні відноситься:

момент вчинення договору після виникнення обов`язку передати нерухомість в іпотеку та після ухвалення рішення про стягнення боргу за кредитним договором та відкриття виконавчого провадження;

контрагент з яким боржник вчинив договір;

безоплатність договору про передачу нерухомого майна.

За вищенаведених обставин, колегія судів не погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність заявлених позовних вимог.

Проте, відповідачем у справі подана заява про застосування позовної давності.

Апеляційний суд встановив, що в задоволенні позову має бути відмовлено, через пропуск позивачем позовної давності.

Позивач став новим кредитором за кредитним договором №160/П/84/2008-980 від 15 вересня 2008 року на підставі договору про відступлення права вимоги від 30 вересня 2020 року, тобто після 01 листопада 2013 року, укладення договору дарування квартири від 01 листопада 2013 року.

Відповідно до п. 4.2. Кредитного договору Банк має право:

4.2.1. Проводити перевірку цільового використання Кредиту, шляхом:

- аналізу та перевірки достовірності первинних документів, що підтверджують цільове використання Кредиту;

- перевірки наявності договорів, визначених у п. 1.2 цього Договору;

- перевірки стану Нерухомого майна за адресою, зазначеної у правовстановлюючому документі.

4.2.2. У разі суттєвого погіршення фінансового стану Позичальника та/або припинення дії або визнання недійсними хоча б одного із договорів, визначених у п. п. 1.2., 2.1.2., 2.1.3., 2.1.4 цього Договору, та/або зниження вартості засобів забезпечення виконання зобов`язань, визначених у п. п. 2.1.1., 2.1.2., 2.1.3., 2.1.4 цього Договору, вимагати надання Позичальником додаткових засобів забезпечення виконання зобов`язань за цим Договором;

4.2.3. Вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій, якщо:

- Позичальник протягом чотирнадцяти днів від дати отримання вимоги Банку про надання додаткових засобів забезпечення виконання зобов`язання, згідно з п. 4.2.2. цього Договору, не надасть таких засобів (шляхом укладення відповідного договору), або

- запропоновані засоби не влаштують Банк, або

- Позичальник відмовиться (незалежно від причин такої відмови) від своєчасного укладення договорів, визначених у п. п. 2.1.1., 2.1.2., 2.1,3., 2.1.4 цього Договору.

4.2.4. Вимагати від Позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, якщо Позичальник не вніс черговий платіж у термін, визначений п. 3.3.3. цього Договору, а також якщо не оформлено договір іпотеки, що визначений у п.2.1.4 цього Договору (не залежно від причин), у строк, визначений у цьому Договору.

4.2.5. Вимагати від Позичальника документи, що підтверджують його поточний Фінансовий стан.

У Постанові ВС від 06 лютого 2020 року у справі №916/2828/18 був зроблений такий висновок: «Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.».

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 262 ЦК України, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Таким чином, строк на звернення до суду з вимогами про визнання недійсним договору дарування який був укладений 01 листопада 2013 року, закінчився через три роки з того часу, коли кредитор міг довідатись про порушення свого права.

При цьому суд, виходить з того, що кредитор, достовірно знаючи, що у боржника був обов`язок на протязі 3-х днів з моменту отримання у власність квартири передати її в іпотеку, через реєстр, в якому реєструвалось і право власності ОСОБА_1 і в подальшому після укладення договору дарування, в 2013 році було зареєстровано договір дарування та право власності другого відповідача, - обдарованої особи, про порушення свого права міг довідатись в 2013 році, а з позовом позивач звернувся про визнання недійсним договору дарування 31 березня 2021 року, більш ніж через 7 років з часу порушення прав кредитора, про яке він мав об`єктивну можливість довідатись.

Колегія суддів виходить з того, що позивачем окрім посилань на те, що йому перейшло право вимоги в 2020 році, що не змінює обрахунок позовної давності, інших обґрунтованих заперечень на заяву відповідача про застосування позовної давності суду не наводилось.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч. 4 ст.376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Керуючись вказаними нормами процесуального права, та враховуючи, що суд першої інстанції не повно встановив обставини, які мали значення для вирішення спору, не вірно застосував норми матеріального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині підстави для відмови в задоволенні позову, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2023 року змінити в частині мотивів для відмови у задоволенні позову.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 30 травня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба