ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6811/21 Номер провадження 22-ц/814/1457/24Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Стеценко В.С.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представників відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 21 листопада 2023 року, постановлене суддею Тімошенко Н.В. (повний текст складено 01 грудня 2023 року),

у справі за позовом ОСОБА_5 до виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: ОСББ «Чорновола 2б», Товариство з додатковою відповідальністю «Полтаватрансбуд», про визнання протиправним та скасування рішення виконкому, скасування реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, витребування майна у спільну сумісну власність співвласників будинку,

в с т а н о в и в:

19.07.2021 ОСОБА_5 звернулася в суд із указаним позовом, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради №85 від 26.02.2008 у частині надання дозволу ОСОБА_7 , власнику квартири АДРЕСА_1 виконати перепланування квартири згідно з графічними матеріалами, розробленими ПП «Зубашич Е.М.», а саме: влаштувати комору і санвузол на другому рівні квартири за рахунок тренажерної зали площею 64,4 кв.м.;

- скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна технічний поверх площею 64,4 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ;

- витребувати майно технічний паспорт площею 64,4 кв.м. від співвласників квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_2 у спільну сумісну власність співвласників будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування вимог позову зазначає, що є власницею квартири АДРЕСА_3 . У березні 2021 року із відповіді виконкому Полтавської міської ради їй стало відомо про прийняте ним 26.02.2008 рішення №85, яким надано дозвіл ОСОБА_7 , колишньому власнику квартири АДРЕСА_1 , виконати перепланування квартири, а саме: влаштувати комору і санвузол на другому рівні квартири за рахунок тренажерної зали площею 64,4 кв.м.; зобов`язано ОСОБА_7 після закінчення будівельних робіт зареєструвати будівництво у БТІ та оформити відповідні документи про право власності на житло.

Зазначає, що другий рівень такої квартири був горищем, яке, на думку позивачки, незаконно вибуло зі спільної сумісної власності співвласників будинку, та за рахунок якого ОСОБА_7 штучно збільшив площу належної йому квартири, первісна квадратура якої складала 107,8 кв.м, а 31.03.2016 відчужив її на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_6 згідно договору купівлі-продажу №57.

За відсутності законодавчо визначених положень, які б були підставою для припинення права часткової власності на горище, вважає, що діями відповідачів її незаконно позбавлено спільного сумісного майна та просить відновити порушене право згідно заявлених вимог позову.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 21.11.2023 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання протиправним та скасування рішення виконкому, скасування реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, витребування майна у спільну сумісну власність співвласників будинку відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що твердження позивача про незаконність передання зі спільної сумісної власності власників квартир ОСББ «Чорновола2б» частини горища спростовані наявними у справі дозвільними документами. При цьому, суд визнав відсутнім порушення прав позивача при реєстрації права власності на приміщенням тренажерної зали площею 64.4 кв.м., розташоване в другому рівні квартири, вказавши, що оскаржуване рішення районної ради прийняте понад 10 років тому за заявою попереднього власника ОСОБА_7 .

Позивачка оскаржила рішення районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування обставин, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Зазначає, що при зверненні в суд із позовом нею, позивачкою, заявлялися клопотання про витребування доказів, однак, суд ніяким чином не навів в оскаржуваному рішення мотивів їх відхилення, чим порушив процесуальні засади рівності учасників судового процесу, оскільки на підставі таких доказів вона мала намір заявити клопотання про призначення судово-будівельної експертизи.

Звертає увагу на відсутність у ЄДРСР ухвали суду від 10.01.2022, на яку посилається третя особа ТзДВ «Полтаватрансбуд», надаючи суду завірену копію технічного паспорту 7-8 поверхів багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначає, що житлова кімната загальною площею 64,4 кв.м., незалежно від її назви «тренажерний зал», не спростовує того факту, що таке приміщення знаходиться на технічному поверсі, а тому її внесення до техпаспорту квартири АДРЕСА_4 є порушенням вимог п.2.9. ДБН В.2.2-15-2005. Проте суд першої інстанції викладене залишив поза увагою та не дослідив техпаспорт 7-8 поверхів багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , на предмет розташування на технічному поверсі 12 під`їзду вказаного житлового будинку горища.

Вважає, що районний суд не надав належної оцінки оскарженому рішенню районної ради на предмет наявності дозволу співвласників багатоквартирного будинку на перепланування у співвідповідача ОСОБА_7 в порядку статей 369, 382 ЦК України. Тоді як наявність дозволу від 21.02.2008 управлінської компанії «ЖКВ Полтаватрансбуд», який не є власником будинком, а лише надавачем окремих послуг, вважає незаконним.

Інші доводи апеляційної скарги обґрунтовані змістом рішення Конституційного суду України від 02.03.2004, за яким право власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема, створення ОСББ, вступу до нього; Правилами утримання житлових будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 №76, рішенням ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 та позицією ВП ВС у справі №2610/7240/2012 від 22.11.2023, цитованих у мотивах апеляційної скарги.

26.02.2024 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_6 адвоката Кузь О.М. на апеляційну скаргу, яку просить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення, постановивши до стягнення з позивача на користь ОСОБА_6 понесені нею правничі витрати у розмірі 7 000,00 грн.

Вважає, що районний суд правильно відмовив у задоволенні клопотання позивачки про витребування доказів, яке було подано з порушенням строку, визначеного ч.3 ст.189 ЦПК України, а саме, 21.11.2023, тобто на останньому судовому засіданні.

Зазначає, що при постановленні оскаржуваного рішення судом було досліджено технічний паспорт № НОМЕР_1 від 18.08.2006 на спірну квартиру, виготовлений КП БТІ «Інвентаризатор», проект коригування другого рівня спірної квартири від 2007 року, виготовлений ПП «Зубашич Е.М.», яким передбачено влаштування комори, площею 3,48 кв.м. та санвузла, площею 3,48 кв.м., за рахунок тренажерної зали площею 64,4 кв.м., тобто без збільшення загальної площі квартири; а також акт обстеження КП «Містобудування та кадастру», у якому не було заперечень проти надання дозволу на перепланування приміщень.

Звертає увагу, що при зверненні в суд із позовом та упродовж 7 місяців його розгляду позивачем не надано доказів на підтвердження, що вона є власницею квартири АДРЕСА_5 як у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості щодо належності позивачці спірного приміщення горища площею 64,4 кв.м., яке приєднано до квартири АДРЕСА_4 .

Заперечує доводи позивача щодо незаконності передання зі спільної сумісної власності власників квартир ОСББ у власність ОСОБА_7 частини горище, як такі, що спростовуються наявними у справі дозвільними документами.

Звертає увагу, що строк позовної давності становить 3 роки, а оскаржуване рішення районної ради датовано 26.02.2008, тобто понад 10 років на час звернення в суд із позовом про його скасування.

17.04.2024 до Полтавського апеляційного суду надійшли пояснення позивачки, які вона просить врахувати при винесенні постанови.

У суді апеляційної інстанції представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, наполягаючи на її задоволення. Відповідач та представники відповідачів проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване.

Інші учасники судового процесу, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, що згідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Із матеріалів справи убачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.10.2006, виданого Управлінням житлово-комунального господарства, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 174,4 кв.м., належала на праві приватної власності ОСОБА_7 .

Відповідно до Технічного паспорту №18058 від 18.08.2006 на квартиру АДРЕСА_1 , виготовлений КП ПБТІ «Інвентаризатор», убачається, що приміщення тренажерного залу площею 64.4 кв.м., розташоване в другому рівні квартири. Загальна площа квартири становить 174,4 кв.м.

Відповідно до Проекту коригування другого рівня квартири АДРЕСА_1 від 2007 року, розробленого ПП ОСОБА_8 , передбачено влаштування комори, площею 3,48 кв.м. та санвузла, площею 3,48 кв.м., за рахунок тренажерної зали площею 64,4 кв.м., тобто без збільшення загальної площі квартири.

Згідно Акту обстеження КП «Містобудування та кадастр» Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради від 22.02.2008 квартири АДРЕСА_1 , заперечень проти надання дозволу ОСОБА_7 на перепланування приміщень вищевказаної квартири згідно з графічними матеріалами розробленими ПП ОСОБА_8 , а саме влаштування комори і санвузла на другому рівні квартири за рахунок тренажерної зали прощею 64.4 кв. м. - немає.

Рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 26.02.2008 №85, на підставі звернення та наданих документів, враховуючи згоду ВАТ «Полтаватрансбуд» та погодження управління з питань містобудування та архітектури, дозволено ОСОБА_7 , власнику квартири АДРЕСА_1 виконати перепланування квартири згідно з графічними матеріалами, розробленими ПП «Зубашич ЕМ.», а саме: влаштувати комору і санвузол на другому рівні квартири за рахунок тренажерної зали (8) площею 64,4 кв.м.; зобов`язано ОСОБА_7 після закінчення будівельних робіт зареєструвати будівництво у бюро технічної інвентаризації та оформити відповідні документи про право власності на житло./а.с.21-23 т.1/

Відповідно до договору купівлі-продажу від 31.03.2016, зареєстрованого у реєстрі за №57, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Карнарук Н.В., право власності на вищевказане нерухоме майно (квартиру) АДРЕСА_1 , перейшло від ОСОБА_7 до ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

При постановленні рішення районний суд виходив із того, що ОСОБА_7 на час звернення до виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради вже володів приміщенням тренажерної зали площею 64.4 кв.м., розташоване в другому рівні квартири загальної площі 174,4 кв.м. Відтак, твердження позивача про незаконність передання із спільної сумісної власності власників квартир ОСББ «Чорновола2б» у його власність частини горища є необґрунтованими та спростовуються дозвільними документами.

Відомості про належність спірного приміщення горища площею 64,4 кв.м. до власності позивачки у справі відсутні, а тому суд дійшов висновку про відсутність порушення прав позивача при реєстрації права власності ОСОБА_7 на приміщенням належної йому тренажерної зали площею 64.4 кв.м., розташоване в другому рівні квартири АДРЕСА_4 загальної площі 174,4 кв.м.

При цьому, судом враховано положення статті 257 ЦПК України щодо строків позовної давності, а також, що оскаржуване рішення міської ради прийняте за заявою попереднього власника, який переобладнав приміщення горища - більше 10 років тому.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність зазначених висновків не спростовують, зводяться до незгоди із рішенням суду та довільним тлумаченням норм права на свою користь.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною другою статті 382 ЦК України визначено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

За змістом наведеної норми суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Частиною десятою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

У відповідності до положень частини 1 статті 21, частини 1 статті 393 ЦК України, суд, за позовом власника майна, визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові 10 червня 2015 року №6-162цс15.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Із огляду на викладені норми матеріального права, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо недоведеності належними та допитими доказами, що оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування суперечать актам цивільного законодавства та порушують цивільні права або інтереси позивачки; тоді як застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається.

Доводи апеляційної скарги, що суд в оскаржуваному рішенні не навів обґрунтування відхилення її клопотання про витребування доказів, колегія суддів до уваги не приймає, як такі, що у розумінні ч.3 ст.374 ЦПК України не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. При цьом цьому за правилами частини 4 статті 12 ЦПК України, кожна особа несе ризик настання наслідків із вчиненням або не вчиненням процесуальної дії, зокрема, звернення в районний суд із клопотанням про призначення експертизи.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне застосувати позицію Верховного Суду у справі №499/895/19 від 12.10.2023, за змістом якої сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до загального цитування норм права та переоцінки доказів, що не спростовує правильність висновків суду першої інстанції про відсутність порушеного права позивачки. Тоді як при постановленні рішення судом було досліджено та надано належну оцінку технічного паспорту №18025 від 18.08.2006 на квартиру, виготовленого КП БТІ «Інвентаризатор», проекту коригування другого рівня спірної квартири від 2007 року, виготовленого ПП «Зубашич Е.М.», яким передбачено влаштування комори, площею 3,48 кв.м. та санвузла, площею 3,48 кв.м., за рахунок тренажерної зали площею 64,4 кв.м., тобто без збільшення загальної площі квартири; а також акт обстеження КП «Містобудування та кадастру», у якому не було заперечень проти надання дозволу на перепланування приміщень.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та є довільним трактуванням норм права на власну користь. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення районного суду залишити без змін.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України, з огляду на рівень складності справи та реальності правничих витрат, з позивача на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню 3 000,00 грн. правничих витрат, понесених в суді апеляційної інстанції. В іншій частині стягнення слід відмовити з підстав їх невідповідності критерію пропорційності у цивільному судочинстві.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, ст.ст.381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволенні

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 21 листопада 2023 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 3 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23.05.2024.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак