Справа№592/6555/23
Провадження №2/592/130/24

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м.Суми у складі головуючої судді Корольової Г.Ю., за участю секретаря судового засідання Панасовської В.В., представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Ануфрієв Андрій Олександрович про визнання договорів дарування недійсними,

у с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із дійсним позовом, у якому просить суд визнати договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Ануфрієвим А.О. 21 вересня 2016 року за №1389, та договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Ануфрієвим А. О. 21 вересня 2016 року за №1390 недійсними, скасувавши реєстрацію права власності ОСОБА_2 відповідно на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог позивач вказала наступне.

Так, позивач зазначає, що за віком та станом здоров`я потребувала стороннього догляду та допомоги. Спочатку таку допомогу та догляд їй надавала її донька, ОСОБА_4 . За домовленістю позивач переоформила на підставі договору дарування на дочку належний їй житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані по АДРЕСА_1 . Згодом під впливом відповідача, - сина позивача - ОСОБА_2 , відносини між позивачем ОСОБА_3 та її донькою погіршились. Відповідач постійно говорив позивачу, що донька погано за нею доглядає, не в повному обсязі надає необхідну допомогу та інше. При цьому відповідач ОСОБА_2 запевнював позивача, що краще забезпечить позивача ОСОБА_3 всією необхідною допомогою та утриманням, в тому числі і матеріальним, оскільки не має сім`ї та буде проживати із позивачем. Позивач вказує, що під її впливом донька позивача ОСОБА_4 переоформила на неї подарований їй (доньці) раніше будинок та земельну ділянку, АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що мешкала з відповідачем разом, в наслідок чого і погодилася на його пропозицію.

Відповідно до договору дарування житлового будинку, що посвідчений приватним нотаріусом Ануфрієвим А.О. 21 вересня 2016 року за №1389, та договору дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Ануфрієвим А.О. 21 вересня 2016 року за №1390. позивач переоформила на відповідача ОСОБА_2 належний їй житловий будинок та земельну ділянку під ним, які розташовані під АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що відповідач проживав в спірному будинку, а згодом виписався і виїхав до м. Одеси.

Позивач у позові серед іншого стверджує, що оформлюючи договори дарування вказаного житлового будинку та земельної ділянки вона не бажала передавати відповідачу зазначену нерухомість безоплатно, а лише за умови догляду відповідача за нею та виконання відповідних обов`язків, в наслідок чого посилаючись на ст. 717 ЦК України вважала договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Ануфрієвим А.О. 21 вересня 2016 року за №1389, та договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Ануфрієвим А.О. 21 вересня 2016 року за №1390 недійсними. У позові зазначила, що будинок це її єдине житло і після укладення договорів вона будинок не залишила і продовжує у ньому проживати і не бажала передавати відповідачу вказане нерухоме майно безоплатно і в даному випадку помилялася і не вірно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення і мало істотне значення і позивачка просила суд її позов задовольнити, визнати договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Ануфрієвим А.О. 21 вересня 2016 року за №1389, та договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Ануфрієвим А.О. 21 вересня 2016 року за №1390 недійсними.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали, вважали їх такими, що підлягають задоволенню. Просили позов задовольнити у повному обсязі, враховуючи її похилий стан, ряд тяжких захворювань і потреба у постійному догляді, а також і те, що умови договору відповідно до статті 717 ЦК України не виконані будинок залишився у її користуванні і вона продовжує у ньому проживати і волевиявлення не було вільним.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважав його таким, що не підлягає задоволенню, надав суду відзив на позовну заяву, у якому мотивував свою позицію, крім того у даному відзиві відповідач вказує на пропуск позивачем строку позовної давності. У відзиві зазначив, що позивачка розуміла значення договору дарування, оскільки нею вчинявся раніше договір дарування цього будинку і земельної ділянки на свою доньку, але згодом передумала і створила умови для укладення договорів дарування будинку і земельної ділянки знову на її користь. Після цього позивачка 9 вересня 2014 року зробила заповіт на нього та доньку, але при роз`ясненні нотаріусом неможливості реалізувати будинок без згоди одного із власників, а саме доньки, яка буде проживати у цьому будинку і користуватися ним, оскільки він проживає у іншому місці і змусило позивачку прийняти рішення про укладення договорів дарування житлового будинку і земельної ділянки, на який розташований будинок на якого користь. Ініціатором укладення договорів була сама вона, і після укладення договорів сама особисто на наступний день забирала документи у нотаріуса з повним пакетом і реєстрацією у державному реєстрі і документи продовжували зберігатися у її будинку. Окрім того, відповідач зазначив, що через 20 днів укладення правочину, його мати самостійно, за своєю ініціативою пройшла обстеження в психоневрологічному диспансері, що вона розуміє значення своїх дій з метою неможливості оспорювання даних договорі іншими особами. Саме ствердження через 7 років після укладення договорів дарування про помилки та те, що вона «передумала» не є підставою для їх визнання недійсними.

Свідок ОСОБА_4 , допитана у судовому засіданні, суду повідомила наступне. Не заперечувала, що її мати спочатку подарувала будинок та земельну ділянку на її користь, оскільки у брата було багато боргів і щоб будинок не перейшов з її власності за боргові зобов`язання вона вирішила подарувати його їй у 2003 році і вона переїхала жити у м. Суми, а брат переїхав проживати у м. Одеса. Потім мати почала їздити на відпочинок до брата і коли повернулася з Одеси, то стосунки змінилися і почала вимагати повернути будинок. Просила її не робити цього, але вона наполягала, незважаючи на те, щоб щось залишилося і на її користь, мати продовжувала вимагати повернути їй будинок. ЇЇ вимога була виконана і багато років не спілкувалася з нею. Онук, тобто її син їздив до неї і привозив продукти харчування, забирав речі на прання, а у 2021 році мати зателефонувала і просила вибачення і почали спілкуватися, але у 2022 році знову відчула до себе «холодне» відношення. Брат відповідач обіцяв все робити, допомагати, але обіцянки не виконував, а якби виконував, то мама не звернулася б до суду. Крім цього підтвердила, що мати розуміла, що укладає договір дарування і на час укладення договорів відповідач проживав у м. Одеса.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що вона сім`ю ОСОБА_6 знає більщ 20 років і ОСОБА_7 просила їй допомогти пересилати гроші синові, який є відповідачем. Цікавилась у ОСОБА_8 чому їй не допомагає син і потім взнала від неї, що укладений договір дарування і відвозила її до адвоката. Відповідача бачила у матері давно і стосунки у них погіршилися, коли звернулася до суду з позовом.

Свідок ОСОБА_9 , допитана у судовому засіданні, повідомила, що знає багато років позивачку, а саме з часу будівництва будинку і бачила у цей час і відповідача, а потім не бачила. Допомагає їй донька, зять і онук і запитала у неї, на кого ж будинок оформлений, але вона не відповіла. А за сина говорила: «Не думала, що він такий. Говорив, що буде доглядати». Будинок утримує позивачка. Якось запитала у неї, чи бажає до Одеси і вона відповіла, що життя покаже. Тривоги у неї не було.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи у повному обсязі, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Так, з матеріалів справи вбачається наступне.

Позивачу по справі ОСОБА_3 належав на праві власності будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.63), який пізніше перейшов у власність її дочки ОСОБА_4 .

12.02.2014 року між ОСОБА_4 та позивачем по справі ОСОБА_3 було укладено договір дарування вказаного вище житлового будинку та земельної ділянки, в наслідок якого будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 перейшли у власність позивача по справі (а.с.169)

09.09.2014 року позивачем по справі ОСОБА_3 було укладено заповіт, затверджений приватним нотаріусом Кишенюк Л.П., та зареєстрований в реєстрі за № 954, згідно якого позивач заповіла частки належного їй на праві власності на день її смерті майна синові ОСОБА_2 , та частку донці ОСОБА_4 (а.с.65)

21.09.2016 року між сторонами по справі укладено договори дарування, затверджені приватним нотаріусом Сумського нотаріального округу Ануфрієвим А.О. (НВА 171274, НВА 171275), зареєстровані в реєстрі за № 1389 та 1390 відповідно), згідно яких позивач ОСОБА_3 подарувала належний їй на праві власності будинок АДРЕСА_2 відповідачу ОСОБА_2 . Відповідно до умов цього договору ОСОБА_3 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність як дарунок будинок АДРЕСА_2 (а.с. 5-7)

Таким чином позивач по справі ОСОБА_3 на власний розсуд розпорядилася належними їй на праві власності будинком та земельною ділянкою.

Позивач по справі у своєму позові стверджує, що не бажала передавати належний їй будинок відповідачу безоплатно, та розраховувала на те, що відповідач буде виконувати певні дії стосовно неї, пов`язані із її доглядом. При цьому позивач вказує як на підставу визнання договору недійсним наявність обов`язку позивача, тобто посилаючись на ст. 717 ЦК України стверджує, що вказаний договір є недійсним.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення.

У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року в справі № 6-93цс16 зазначено, що «якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі №161/17523/16-ц, від 26 жовтня 2021 року в справі 3447/2297/19 вказано, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Верховний Суд наголосив, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку: неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

Подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 і 61-13347ск23 від 29.01.2024 року.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово розпоряджалася належним їй будинком та земельною ділянкою, укладаючи договори дарування, заповіт і знову ж договори дарування. Крім того з належних у матеріалах справи договорів дарування (а.с.5,7) вбачається, що приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О. позивачу роз`яснено зміст ст. ст. 717, 718, 719, 722, 727, 728 ЦК України, а також правові наслідки укладеного договору. Крім того в матеріалах справи наявні копії довідок ОКЗ Сумський обласний клінічний психоневрологічний диспансер від 10.02.2014 року та 11.10.2016 року (а.с.71), згідно яких ОСОБА_3 ознак розладу психічного здоров`я не виявляла, що також дає підстави вважати, що позивач розуміла значення своїх дій.

ОСОБА_3 не довела, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування вона помилялася стосовно правової природи укладених нею правочинів та існували обставини, які зумовлюють визнання договорів дарування недійсними, оскільки, укладаючи ці договори, вона усвідомлювала їх істотні умови і правові наслідки їх укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Виходячи з викладеного суд вважає, що твердження позивача про нерозуміння наслідків кладених позивачем договорів не підтверджені належними та допустимими доказами.

Суд окремо звертає увагу сторін на той факт, що із вказаних вище договорів дарування, укладених сторонами, не вбачається будь-яких обов`язків обдарованого перед дарувальником, при укладенні договорів відповідач проживав у іншому місці м. Одеси і розуміла, що на такий відстані допомога взагалі неможлива, а тому твердження позивача ОСОБА_3 про недійсність вказаних договорів в цій частині не підтверджені належними доказами.

Також суд бере до уваги проміжок часу, який минув з дати укладення останнього договору дарування (21.09.2016) до часу виникнення спору між сторонами, та констатує факт пропущення позивачем строку позовної давності згідно ст. 728 ЦК України.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд на підставіст.141 ЦПК України вважає за необхідне залишити судові витрати по справі за позивачем.

Керуючись статтями 2, 4, 12, 76, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Відмовити за необгрунтованістю у задоволенні позову ОСОБА_3 щодо визнання недійсними договору дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Ануфрієвим А.О. 21.09.2016 року за р.№1389 та договору дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Ануфрієвим А.О. 21.09.2016 року за р.№1390.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_2 .

Третя особа: приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Ануфрієв Андрій Олександрович, м.Суми, ву.Горького, 11/3.

Повний текст рішення виготовлено 27.05.2024 року.

Суддя Г.Ю. Корольова