Дата документу 17.05.2024 Справа № 337/1636/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1153/24 Головуючий у 1-й інстанції: Ширіна С.А.
Є.У.№ 337/1636/23 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Трофимової Д.А.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надання послуг з постачання теплової енергії,

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надання послуг з постачання теплової енергії.

В обґрунтування зазначають, що відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на праві власності належить нежитлове приміщення № 67 першого та другого поверхів (літ.А-17, А-2), яке знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 345,5 кв. метри.

02.10.2021 на виконання умов Закону було розміщено на офіційному сайті індивідуальні договори на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води. Вказані договори на послугу з постачання теплової енергії та постачання гарячої води є публічними договорами приєднання та вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.

Відтак, Концерн вважає, що відповідно до вказаного, станом на 01.11.2021 Типовий індивідуальний договір №74203171 про надання послуг з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , між позивачем та відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_2 з 01.11.2021 є укладеним.

Фактом приєднання споживача до умов договору є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.

Житловий будинок АДРЕСА_1 оснащений приладом комерційного обліку теплової енергії, а саме: Sonometer 2000 заводський № 395404 U347, про що зазначено в рахунках за надані послуги з постачання теплової енергії, відповідно обсяг спожитої у будівлі теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень визначається за показаннями вузла комерційного обліку.

Нежитлове приміщення № 67 першого та другого поверхів (літ.А-17, А-2) за адресою: АДРЕСА_1 з листопада 2022 оснащене розподільним приладом обліку теплової енергії, а саме: SHARKY 775 заводський номер 72817452, про що зазначено в рахунках за надані послуги.

На виконання умов пункту 5 Договору Позивач надавав послугу з постачання теплової енергії Відповідачам в належне їм нежитлове приміщення, за період: листопад 2021 р. - грудень 2022 р. на загальну 225 221,22 грн. Сплачено Відповідачами у спірному періоді 45 200,00 грн., тому позивач просив стягнути з відповідачів суму заборгованості за надані послуги в розмірі 180 021,22 грн. та сплачену суму судового збору.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у споживання послуг: АДРЕСА_1 , нежиле приміщення № 67, першого та другого поверхів (літ.А-17, А -2) на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за індивідуальним договором про надання комунальної послуги з постачання теплової енергії № 74203171 від 01.11.2021 року за період з листопада 2021 р. по грудень 2022 р. в розмірі 180021,22 грн.

Стягнуто пропорційно з ОСОБА_1 ОСОБА_2 , на користь Концерну «Міські теплові мережі» понесені судові витрати за сплати судового збору в розмірі 2684 грн., по 1342 грн. з кожного окремо.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подали апеляційні скарги, в яких просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Концерну частково - на суму 58 853,31 грн. та стягнути з Концерну судові витрати, понесені апелянтами у зв`язку з розглядом апеляційної скарги.

Відповідачки зазначають, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскаржуване рішення містить в собі невідповідність висновків обставинам справи. Апелянти зазначають, що 18.12.2014 між Концерном та Відповідачами було укладено додаткову угоду до основного, якою було встановлено приєднання (максимальне) теплового навантаження для опалення по АДРЕСА_2 при температурі 21 0С у розмірі 0,021934 Гкал/годину, та зафіксовано максимальну величину теплової енергії в гарячій воді, яку позивач може надати відповідачам у розмірі 41,0404 Гкал на рік. Але позивач при розрахунку теплової енергії користувався максимальним тепловим навантаження у розмірі 0,020777 Гкал/годину, яке було розраховано згідно КТМ 204 Україна 244-94 для м.Запоріжжя. Окрім того, у вказаній додатковій угоді від 18.1.2014 зафіксовано поквартальний графік на наступні роки розподілу енергії в Гкал з максимальними показниками на відповідні місяці року, які становлять : січень 9,343 Гкал, лютий -8,181 Гкал, березень -6,936 Гкал. В подальшому показник максимального теплового навантаження зменшився з 0,020777 Гкал/годину до 0,01445203 Гкал/годину, про що свідчить здійснений позивачем в листопаді 2022 року перерахунок. З 01.11.2021 відносини між сторонами регулюються відповідно до погоджених умов додаткової угоди від 18.12.2014. Апелянти вважають, що здійснений позивачем розрахунок заборгованості є безпідставним та необґрунтованим, адже технічні характеристики приміщення не змінювались, а отже обсяги теплової енергії не зростали.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали відзиви на апеляційні скарги один одного, просили їх задовольнити.

Відзив на апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , Концерн «МТМ» не надіслав. Копії апеляційних скарг та увалу про відкриття апеляційного провадження отримав в електронному кабінеті 18.04.2024 о 17:00:44. Ненадання відзиву не заважає розгляду апеляційних скарг за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

За вимогами п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарг без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам Закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Встановлено, що Концерн «Міські теплові мережі» є юридичною особою, метою діяльності якої відповідно до п. 2.1 Статуту є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на постійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Предметом діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут тощо. (п. 2.2 Статуту)

Відповідачам на праві власності належить нежитлове приміщення № 67 першого та другого поверхів (літ.А-17, А-2), яке знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 345,5 кв. метри.

02.10.2021 Концерн «Міські теплові мережі» оприлюднив на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування Запорізької міської ради індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, що є публічним договором приєднання.

Відповідно до п., п 5, 11, 32, 34, 38 Типового індивідуального договору виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.

У п. 32 Типового договору визначено, що розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць.

За умовами п. 34 Типового договору споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.

Згідно з пп. 3 п. 41 Типового договору споживач зобов`язаний оплачувати надану послугу за ціною/тарифом, встановленими відповідно до законодавства, а також вносити плату за абонентське обслуговування у строки, встановлені цим договором.

Таким чином, в силу вимог вище наведених норм Закону з 01.11.2021 року Концерном «Міські теплові мережі» з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 укладено типовий індивідуальний договір №74203171 про надання послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення № 67 першого та другого поверхів (літ.А-17, А-2)

Житловий будинок АДРЕСА_1 оснащений приладом комерційного обліку теплової енергії, а саме: Sonometer 2000 заводський № 395404 U347, про що зазначено в рахунках за надані послуги з постачання теплової енергії, відповідно обсяг спожитої у будівлі теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень визначається за показаннями вузла комерційного обліку.

Нежитлове приміщення № 67 першого та другого поверхів (літ.А-17, А-2) по АДРЕСА_1 з листопада 2022р. оснащене розподільним приладом обліку теплової енергії, а саме: SHARKY 775 заводський номер 72817452, про що зазначено в рахунках за надані послуги.

Факт отримання послуг з постачання теплової енергії до житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , в якому знаходиться приміщення відповідачів, підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону 2021-2022 років, відповідно до яких позивачем було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжі.

Позивачем були сформовані та надані споживачам рахунки на оплату спожитої послуги.

Факт нарахування за надання теплової енергії підтверджено рахунками про надання послуг з постачання теплової енергії за листопад 2021 року, грудень 2021 року, січень 2022 року, лютий 2022 року, березень 2022 року, листопад 2022 року, грудень 2022 року, які направлені на адресу відповідачів, що підтверджується відповідним реєстром відправки Концерну «МТМ» від 25.01.2023.

У відповідності до наданого розрахунку, заборгованість складає 180 021,22 грн.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем оплата за надані послуги з постачання теплової енергії за спірний період у передбачені строки та в повному обсязі не здійснена.

Задовольняючи позовні вимоги Концерну «МТМ» суд першої інстанції виходив із доведеності позову.

Колегія судів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке:

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Тлумачення частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Відповідно до частини першої статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Тлумачення як положень частини першої статті 714, так і інших норм глави 54 ЦК дозволяє стверджувати, що по своїй суті договір, на підставі якого відбувається постачання теплової енергії споживачу, є видом договору купівлі-продажу. Такий же висновок можливо зробити й при тлумаченні норм, закріплених в Законі України «Про теплопостачання» (в редакції, чинній на час виникнення боргу).

У тексті Закону України «Про теплопостачання» неодноразово вживається словосполучення «договір купівлі-продажу» (зокрема: стаття 1, частина четверта статті 19, частина перша статті 25, пункти 6, 7, 8 частини першої статті 31).

Згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» до затвердження центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг співвласники багатоквартирного будинку або іншої будівлі, де налічуються два або більше споживачів, можуть визначити свій порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг відповідно до положень статті 10 цього Закону, а також прийняти рішення про незастосування положень частини п`ятої статті 10 цього Закону при розрахунках за житлово-комунальні послуги у відповідному будинку, будівлі.

Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 529/613/17-ц (провадження № 61-1716сво17).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положеннями частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Згідно з ч. 7 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до дати обрання співвласниками багатоквартирного будинку однієї з моделей організації договірних відносин, визначених частиною першою цієї статті, та/або досягнення згоди з виконавцем про розмір плати за обслуговування внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної комунальної послуги, між виконавцем відповідної комунальної послуги та кожним співвласником укладається публічний договір приєднання відповідно до вимог частини п`ятої статті 13 цього Закону.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки відповідачі є власниками нежитлового приміщення площею 345,5 кв. метр, по АДРЕСА_1 , на підставі укладеного договору, позивач надавав послугу з постачання теплової енергії відповідачам до їх нежитлового приміщення.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 щодо незаконного нарахування вартості за постачання теплової енергії.

Застосування навантаження, визначеного у договорі купівлі-продажу теплової енергії № 406900, до розрахунків, які здійснюються за договором №74203171 про надання послуг суд обґрунтовано визнав безпідставним, оскільки діючим договором № 74203171 передбачено надання житлово-комунальної послуги, а попереднім договором теплова енергія визначалась, як товар.

Окрім того, посилання апелянтів на те, що позивачем у позові не обґрунтовано здійснено нарахування за період з січня 2022 по березень 2022 теплової енергії також є безпідставними.

Приміщення відповідачів є вбудовано-прибудованим у житловий будинок, відповідно воно не будувалось окремо від будинку. Тому приміщення не може розглядатись як окрема будівля.

Дане приміщення має окреме відгалуження перед вузлом комерційного обліку та до листопада 2022 року не було оснащене вузлом обліку теплової енергії.

Згідно ст.4 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» у разі якщо на день набрання чинності цим Законом будівлі, зазначені у частинах другій і третій цієї статті, були приєднані до зовнішніх інженерних мереж або обладнані системою автономного теплопостачання, автономного гарячого водопостачання, автономного водопостачання, власники (співвласники) таких будівель (приміщень у них) зобов`язані забезпечити оснащення приміщень у них вузлами розподільного обліку/приладами - розподілювачами теплової енергії відповідно до положень цієї статті протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом. У відповідності до п. 24 Правил №830 - розподіл між споживачами обсягу спожитої у будівлі послуги здійснюється відповідно до «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22 листопада 2018 р. № 315». Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 грудня 2021року №358 внесено зміни до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, які набули чинності 28.01.2022року. В першій редакції Методики не було передбачено розподіл теплової енергії на приміщення з окремими відгалуженнями перед вузлом комерційного обліку. Тому, обсяг споживання теплової енергії для такого приміщення визначався згідно ст.9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» за нормою споживання, встановленою органом місцевого самоврядування, що підлягає щомісячному коригуванню виконавцем послуги за фактичною кількістю годин постачання теплової енергії та фактичною середньомісячною температурою зовнішнього повітря. Це стосується періоду з 01.112021р. по 31.12.2021р.

З 01.01.2022 року внесено зміни до Методики №315 розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг. В даній редакції Методики передбачено механізм розподілення теплової енергії для таких приміщень, а саме згідно п.9 розділу I: «У разі, якщо окреме приміщення будівлі/будинку, яке є самостійним об`єктом нерухомого майна, має окремий інженерний ввід зовнішньої інженерної мережі або окреме відгалуження перед вузлом комерційного обліку та не оснащене вузлом обліку комунальної послуги, то при наданні цьому приміщенню послуги з постачання теплової енергії, обсяг спожитої цим приміщенням теплової енергії визначається як різниця між фактичним обсягом спожитої у будівлі/будинку теплової енергії у розрахунковому періоді (розраховується відповідно до формули 11 цієї Методики) та показаннями вузла комерційного обліку теплової енергії у будівлі/будинку. Визначений таким чином обсяг споживання теплової енергії не враховується до показань вузла комерційного обліку та не приймає участь в загальному розподілі комунальної послуги у будівлі/будинку. Якщо у будівлі/будинку є декілька зазначених приміщень, то така різниця розподіляється на ці приміщення пропорційно до їх загальних/опалювальних площ/об`ємів. Це стосується періоду з 01.01.2022. по 31.03.2022.

Таким чином, висновки суду першої інстанції є законним та обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, лише свідчать про незгоду з ухваленим судовим рішенням.

Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Отже, неналежне виконання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 своїх зобов`язань по оплаті комунальних послуг у вигляді теплової енергії, спричинило утворенню заборгованості, що порушує права позивача, як постачальника вказаних послуг.

Відтак, у відповідності до норм статей 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції, які викладені в оскаржуваному рішенні є законними та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: М.С. Гончар

Д.А.Трофимова