Житомирський апеляційний суд
Справа №296/6505/23 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О.С.
Категорія 76 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Павицької Т.М.

за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/6505/23 за позовом ОСОБА_1 до Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через адвоката Отрох Аллу Володимирівну,

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 09 лютого 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Рожкової О.С. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (далі - Житомирський НДЕКЦ МВС України). Просив: поновити його на роботі за посадою судового експерта сектору почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку відділу криміналістичних видів досліджень Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України шляхом скасування наказу від 14 червня 2023 року №106-о/с-2023 (по особовому складу) з 19 червня 2023 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 червня 2023 року до дня поновлення на роботі.

Свої вимоги обґрунтував тим, що з 07 листопада 2015 року прийнятий на посаду провідного фахівця з матеріально-технічного забезпечення відділу забезпечення діяльності Житомирського НДЕКЦ МВС України. 02 січня 2019 року переведений на посаду інженера з комп`ютерних систем 1-ої категорії відділу забезпечення діяльності Житомирського НДЕКЦ МВС України. 02 лютого 2023 року в усній формі ОСОБА_2 (заступник директора завідувач відділу забезпечення діяльності Житомирського НДЕКЦ МВС України) та ОСОБА_3 (завідувач сектору кадрового забезпечення Житомирського НДЕКЦ МВС України) йому повідомили, що посада інженерна із комп`ютерних систем Житомирського НДЕКЦ МВС України підлягає скороченню. При цьому причини такої реорганізації та скорочення повідомлені не були. 10 лютого 2023 року він переведений на посаду судового експерта почеркознавчих експертиз. Позивач 06 лютого 2023 року звернувся до директора Житомирського НДЕКЦ МВС України Олександра Гунька з усним проханням запропонувати йому посаду, на що отримав відповідь, що поїдеш працювати у Новоград-Волинський ТСЦ №1844. Він погодився, але через декілька хвилин керівник повідомив, що вакантних посад там немає. 08 лютого 2023 року керівник ОСОБА_4 викликав його на нараду керівного службового складу та запропонував декретну посаду судового експерта сектору почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку відділу криміналістичних видів досліджень. Після цього, під тиском ОСОБА_5 він написав заяву на переведення на декретну посаду. Наказом від 14 червня 2023 року №106-о/с-2023 він звільнений з роботи за п.2 ст. 36 КзпП України, у зв`язку з закінченням строку трудового договору з 18 червня 2023 року. Звільнення вважає незаконним у зв`язку з тим, що йому не надана можливість укласти безстроковий трудовий договір, враховуючи ту обставину, що першочергово він був прийнятий на роботу за умовами безстрокового трудового договору. Перед звільненням йому не була запропонована інша посада, яка відповідає його компетенції. Станом на дату звернення до суду із позовом він має право на виплати за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення в сумі 49 910,24 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 09 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погодившись із рішенням суду першої інстанції, через представника адвоката Отрох А.В. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що укладення строкового трудового договору можливе лише у випадку, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк. У той же час позивачу не надано можливості укладення безстрокового трудового договору, враховуючи той факт, що першочергово ОСОБА_1 було прийнято на посаду за умовами безстрокового трудового контракту. Перед звільненням йому не запропонована інша посада, що відповідає його компетенції. Разом із тим, суд першої інстанції не надав оцінку штатному розпису Житомирського НДЕКЦ МВС України станом на 10 лютого 2023 року (дата переведення на декретну посаду) та штатному розпису станом на 14 червня 2023 року (дата винесення наказу про звільнення).

Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надходило. За положеннями частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що на підставі заяви від 07 листопада 2015 року ОСОБА_1 наказом від 07 листопада 2015 року № 1о/с «По особовому складу» був призначений на посаду провідного фахівця з матеріально-технічного забезпечення відділу забезпечення діяльності центру Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (а.с.59 зворот).

Відповідно до наказу Житомирського НДЕКЦ МВС України від 26 грудня 2018 року №75 о/с позивач із 02 січня 2019 року був переведений на посаду інженера з комп`ютерних систем 1-ої категорії відділу забезпечення діяльності центру Житомирського НДЕКЦ МВС (а.с.29).

Позивач 08 лютого 2023 року подав заяву з проханням перевести його на посаду судового експерта (за рахунок посади старшого судового експерта) сектору почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку відділу криміналістичних видів досліджень Житомирського НДЕКЦ МВС України, на період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами Валентини Вольської (а.с.71 зворот).

Наказом від 10 лютого 2023 року №21 о/с-2023 «По особовому складу» ОСОБА_1 переведений на посаду судового експерта (за рахунок посади старшого судового експерта) сектору почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку відділу криміналістичних видів досліджень Житомирського НДЕКЦ МВС України, на період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами ОСОБА_7 ), із звільненням із раніше займаної посади, згідно зі ст. 32 КЗпП (а.с.72).

Цей наказ у встановленому законом порядку позивач не оскаржив.

Заявою від 05 червня 2023 року старший судовий експерт сектору почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку відділу криміналістичних видів досліджень ОСОБА_8 попросила вважати себе такою, що приступила до виконання посадових обов`язків із 19 червня 2023 року та одночасно просила надати їй частину щорічної відпустки з 19 червня 2023 року тривалість п`ять календарних днів (а.с.60 зворот).

Наказом Житомирського НДЕКЦ МВС від 12 червня 2023 року № 05-о/с-2023 «Про надання відпусток» ОСОБА_9 визнана такою, що приступила до виконання посадових обов`язків із 19 червня 2023 року та їй надані відпустки тривалістю п`ять календарних днів із 19 по 23 червня 2023 року (а.с.61).

Наказом Житомирського НДЕКЦ МВС України від 14 червня 2023 року №106-о/с-2023 ОСОБА_1 18 червня 2023 року звільнений з посади судового експерта (за рахунок посади старшого судового експерта) сектору почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку відділу криміналістичних видів досліджень Житомирського НДЕКЦ МВС України за пунктом 2 статті 36 КЗпП України (у зв`язку із закінченням строку трудового договору) (а.с.5).

Статтею 23 Загальної декларації з прав людини передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною першою ст.21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, дотримуючися внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У ст.23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

У постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі №6-254цс17 виснувано, що «відповідно до ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством. Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатися як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт)».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Закінчення строкового трудового договору припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна із сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Відповідно до статті 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Матеріалами справи підтверджується, що підставою для переведення позивача на посаду судового експерта (за рахунок посади старшого судового експерта) сектору почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку відділу криміналістичних видів досліджень Житомирського НДЕКЦ МВС України стала його заява від 08 лютого 2023 року, у якій він просив перевести його на період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами Вольської В.

Обставина написання позивачем заяви про переведення його з безстрокового трудового договору на строковий трудовий договір під тиском належними та допустимими доказами не підтверджена, а тому є недоведеною. Доказування ґрунтуватися на припущеннях не може.

Добровільність написання позивачем заяви про переведення підтверджується тим, що протягом дії трудового договору ОСОБА_1 не оскаржував умови строкового трудового договору з підстав порушення його трудових прав, не просив визнати його недійсним або окремі його пункти, та не ініціював внесення змін та доповнень до положень трудового договору, що свідчить про погодження ним умов цього договору, зокрема, щодо його строковості.

У постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року в справі №703/2695/19 міститься правовий висновок за яким, «відповідно до частини першої ст.21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до частин третьої, четвертої ст.24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 ст.23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої ст.36 КЗпП України). Верховний Суд зазначає, що укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим».

Із матеріалів справи вбачається, що позивач самостійно проявив волевиявлення перевести його на посаду судового експерта (за рахунок старшого судового експерта) сектору почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку відділу криміналістичних видів досліджень Житомирського НДЕКЦ МВС України, на період відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами Вольської В. Тобто згода позивача на укладення строкового трудового договору не спростована, а мотиви таких дій позивача із огляду на викладене вище правового значення не мають.

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року в справі №591/5815/18 виснувано, що «підстави припинення трудового договору встановлено ст.36 КЗпП України. Відповідно до пункту 2 частини першої ст.36 КЗпП підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 ст.23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам ст.23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою ст.36 КЗпП України».

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі №686/4970/21 зазначено, що: «у постанові Верховного Судувід 19 травня 2021 року в справі №591/5815/18 міститься висновок про те, що «звільнення на підставі пункту 2 частини першої ст.36 КЗпП за закінченням строку дії трудового договору не вважається звільненням з ініціативи роботодавця, підстави якого передбачені ст.ст.40,41 КЗпП України. Встановивши, що звільнення позивача відбулося без порушення вимог трудового законодавства, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.».

У даному випадку укладення строкового трудового договору 10 лютого 2023 року визначено часом настання певної події, а саме, поверненням на роботу працівника з відпустки по вагітності і пологах. Матеріали не містять жодних доказів того, що строковий трудовий договір укладений всупереч правил трудового законодавства. Строковий трудовий договір не трансформувався у безстроковий трудовий договір, оскільки ОСОБА_9 вийшла на роботу 19 червня 2023 року, а позивач звільнений з роботи 18 червня 2023 року.

Приймаючи до уваги викладене вище, аргументи апеляційної скарги щодо того, що суд першої інстанції не надав оцінку штатному розпису роботодавця станом на 10 лютого 2023 року та станом на 14 червня 2023 року не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, адже припинення трудового договору після закінчення його строку не вимагає волевиявлення працівника. Такі обставини слід було з`ясовувати при укладення строкового трудового договору, а не наразі, але, як зазначалося вище, позивач погодився із укладенням із ним строкового трудового договору та його умови не оскаржував.

Решта доводів апеляційної скарги висновків суду першої інстанції про те, звільнення позивача відбулося без порушення вимог трудового законодавства, не спростовують та додаткового правового обґрунтування не потребують.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що підписання ОСОБА_1 10 лютого 2023 року наказу про переведення останнього на посаду судового експерта (за рахунок посади старшого судового експерта) сектору почеркознавчих досліджень, технічного дослідження документів та обліку відділу криміналістичних видів досліджень вказують на добровільне волевиявлення позивача працювати на умовах і в межах строку, що визначені у стоковому договорі, а також на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Встановивши, що звільнення позивача відбулося без порушення вимог трудового законодавства, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у поновленні.

Вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною, а тому також задоволеною бути не може.

Відповідно до положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Отрох Аллу Володимирівну, залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 09 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: