Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/394/22

24 травня 2024 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - Грещука Р.П.,

секретаря - Кушнірчук М.Д.,

з участю: представника позивача-відповідача, адвоката - Капака В.М.,

представника відповідача-позивача, адвоката - Бойчука М.Й.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Надвірна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарас Володимирович, приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукий Олег Васильович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

16.02.2022 року адвокат ОСОБА_3 звернувся в інтересах ОСОБА_1 в суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Просив суд ухвалити рішення, яким визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. від 28.01.2022 року, зареєстрований в реєстрі за №12035, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в сумі 6426695 грн. 46 коп. - таким, що не підлягає виконанню.

Також просив стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати.

Згідно ухвали судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17.02.2022 року по даній справі в якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача залучено приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личука Т.В. та приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого О.В.

03.03.2023 року поштовим зв`язком на адресу суду від представника відповідача, адвоката Бойчука М.Й. надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики.

У даному позові представник відповідача просив суд стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 6426695 грн. 46 коп., а також судові витрати по сплаті судового збору.

Згідно ухвали суду від 30.05.2023 року постановлено об`єднати вказані позови в одне провадження.

В судовому засіданні, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, представник позивача-відповідача позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав з підстав, наведених у позовній заяві і просив їх задоволити в повному обсязі.

Зустрічний позов не визнав, вважає його безпідставним, а тому просив відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_2 з мотивів наведених у відзиві на зустрічну позовну заяву.

Представник відповідача-позивача в судовому засіданні вимоги ОСОБА_2 підтримав з підстав, наведених у зустрічному позові і просив їх задоволити в повному обсязі.

Відносно первісного позову зазначив, що у його вирішенні він покладається на розсуд суду.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи та за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із вимогами ч.1 ст.1 ЗУ «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Відповідно до вимог пункту 19 ст.34 даного Закону, нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, як вчинення виконавчого напису.

Виконавчий напис - це розпорядження нотаріального органу про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачу чи повернення майна кредитору, вчинене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії лежить факт безспірності певної заборгованості.

Судом встановлено, що 04.02.2022 року позивачем-відповідачем було отримано постанову приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого О.В. про відкриття виконавчого провадження ВП №68453696 від 01.02.2022 року, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 заборгованості в розмірі 6426695 грн. 46 коп. (а.с.11-13).

Із даної постанови вбачається, що виконавче провадження відкрите на підставі виконавчого напису №12035 від 28.01.2022 року, виданого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В., про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в сумі 6426695 грн. 46 коп.

Як з`ясовано в судовому засіданні, оскаржуваний виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №12035, за договором позики від 26.08.2017 року, вчинено 28.01.2022 року. Саму ж копію оскаржуваного виконавчого напису та копію договору позики позивачем-відповідачем було отримано із єдиного реєстру виконавчих проваджень (а.с.14, 15).

З матеріалів справи вбачається, що вказаний договір позики було укладено між сторонами по даній справі 26.08.2017 року на строк до 26.08.2020 року. Сума позики становила 2559000 грн. 00 коп.

Також пунктом 4 даного договору була визначена щомісячна сплата відсотків в розмірі 12% річних.

В оскаржуваному виконавчому написі зазначено, що стягнення заборгованості проводиться за період з 27.08.2020 року по 28.01.2022 року, тобто за період після закінчення дії договору - 26.08.2020 року. Разом з тим, сторона позивача-відповідача посилається на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку, що закріплено у висновках, зроблених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження їй 14-154цс18), від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Тобто, на думку сторони позивача-відповідача, позичальник мав би по договору позики від 26.08.2017 року повернути 2559000 грн. та відсотки, які за три роки становлять 921240 грн. 00 коп., відповідно, загальна сума по вказаному договору позики, яку мав би повернути ОСОБА_1 , на його думку становить 3480240 грн. 00 коп. (2559000 грн. 00 коп. + 921240 грн. 00 коп.), натомість згідно виконавчого напису підлягає стягненню 6426695 грн. 46 коп., що свідчить про те, що сума боргу не є безспірною.

Крім того, в обґрунтування своїх вимог позивач-відповідач вказує, що жодної вимоги до нього про повернення боргу, до звернення до приватного нотаріуса, відповідач не пред`являла, а також те, що отримані кошти ОСОБА_1 повернув, що можуть підтвердити свідки. Незрозумілим є те, що включено в суму 6426695 грн. 46 коп., тобто її складові, оскільки договором передбачено лише основна сума боргу та відсотки.

Отже, з наведеного можна дійти висновку, що заборгованість, про стягнення якої просить стягувач, не можна вважати безспірною. Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факт наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, ним взято до уваги тільки розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за договором позики, суми боргу за основною сумою, відсотків за користування коштами, який зроблено відповідачем-позивачем одноособово, без урахування думки та позиції позивача-відповідача. Тобто, виконавчий напис було вчинено виключно на підставі розрахунку заборгованості, підготовленого стягувачем, який є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків відповідача-позивача і не може бути доказом безспірності грошових вимог до позивача.

Разом з тим, відповідачем-позивачем всупереч вимог ст.12, 81 ЦПК України не було надано доказів на підтвердження факту існування безспірної заборгованості позивача-відповідача перед відповідачем-позивачем за договором, за наявності якої було б можливим вчинення відповідного виконавчого напису.

Суд констатує, що згідно з п.3 глави 16 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року та ч.1 ст.88 ЗУ «Про нотаріат», необхідна наявність двох умов: 1) подані документи повинні підтверджувати безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; 2) з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Статею 87 Закону України «Про нотаріат» та пп.1.1, 1.2 п.1 Глави 16 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно пп.3.1 п.3 глави 16 Розділу ІІ зазначеного Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Підпунктом 3.5 п.3 глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172.

Таким чином, безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису, що визначено ст.88 ЗУ «Про нотаріат».

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 12-278гс 18) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Інформація про наявність у суді іншого позову стягувача до боржника чи боржника до стягувача сама по собі не є доказом недотримання умови щодо безспірності заборгованості. Якщо порушення Порядку вчинення нотаріальних дій, допущені нотаріусом при вчиненні виконавчого напису, не свідчать про недотримання умов вчинення виконавчого напису, передбачених статтею 88 Закону України «Про нотаріат», та не призвели до порушення гарантованих законом прав боржника або стягувана, вони не можуть слугувати підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню».

Судом перевірено, що спірний виконавчий напис, вчинений 28.01.2022 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В., який зареєстровано у реєстрі за №12035.

З його змісту вбачається, що приватний нотаріус Личук Т.В. пропонує стягнути з боржника - ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , що зареєстрований в АДРЕСА_1 , на користь стягувача - ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , що зареєстрована в АДРЕСА_2 , - заборгованість, що виникла за договором позики, посвідченим 26.08.2017 року приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Кузнєцовою Н.М., зареєстрованим в реєстрі за №721.

Строк платежу за договором позики настав. Боржником допущено прострочення платежів.

Стягнення заборгованості проводиться за період з 27.08.2020 року по 28.01.2022 року.

Загальна сума, що підлягає стягненню становить: 6426695 грн. 46 коп. Сума плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису 1500 грн. 00 коп.

Вирішуючи даний спір по суті, в частині вимоги про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, суд зазначає наступне:

Постановою Пленуму ВСУ від 31.01.1992 р. №2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову у їх вчинені» п.13 роз`яснено, що відповідно до ст.ст.34, 87, 88 ЗУ «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими спеціальним нормативним актами з цього приводу, і що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності, не минув цей строк.

Відповідно до п.3.2 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. №1172.

Таким чином, заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо для вчинення виконавчого напису подані документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. №1172.

Пунктами 1.2 Переліку передбачено, що такими документами є: п.1) нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання; п. 2) кредитні договори, за якими боржником допущено прострочення платежів за зобов`язанням. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка із рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення із відміткою стягувача про погашення заборгованості.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму узагальненні «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» визначив, що належними доказами, які б підтверджували наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлювали розмір заборгованості, є первинні бухгалтерські документи (документи первинного бухгалтерського обліку), такими документами є документи, оформлені відповідно до вимог ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Разом з тим, відсутня інформація про пред`явлення стягувачем вимоги до боржника про погашення заборгованості.

Як перевірено судом, позивачем-відповідачем не було отримано письмової вимоги (повідомлення) від відповідача-позивача і відповідно ОСОБА_1 не визнається розмір заборгованості, оскільки він позбавлений будь-якої інформації зі стягувача щодо складових її (заборгованості) розміру. Також, оскільки стягувачем не було надіслано позивачу-відповідачу лист з вимогою про усунення порушень за договором позики, він був позбавлений можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості у вказаному розмірі та можливості оспорити вимоги ОСОБА_2 , що не може свідчити про безспірність суми, пред`явленої до стягнення.

Таким чином, нотаріусом, не було перевірено надіслання такої вимоги і отримання її ОСОБА_1 , що унеможливило подання позивачем-відповідачем нотаріусу обґрунтованих заперечень щодо вчинення виконавчого напису.

Отже, нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру суми, що підлягає стягненню за написом, чим не виконав норми ст.88 Закону України «Про нотаріат», п.284 Інструкції та п.1 Переліку.

З`ясовані в ході судового розгляду та наведені вище обставини не спростовані в судовому засіданні, а тому на переконання суду, за встановлених обставин у нотаріуса не було підстав вважати, що заборгованість є безспірною.

Вищі судові інстанції акцентують увагу суддів на тому, що судами під час розгляду такої категорії справ має бути враховано пред`явлені стягувачами розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені в письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема, чи є за боржником сума боргу.

Оцінивши доводи сторін та надані ними докази, суд приходить до висновку, що виконавчий напис вчинений нотаріусом з порушенням вимог діючого законодавства.

При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, згідно з ч.4 ст.81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

На переконання суду, встановлені обставини не спростовані в судовому засіданні стороною відповідача-позивача, а тому виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач-відповідач як на підставу своїх позовних вимог знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду даної справи, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

Що стосується розподілу судових витрат між сторонами по даній справі, в частині первісного позову, суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , із відповідача-позивача на користь позивача-відповідача слід стягнути 992 грн. 40 коп. сплаченого судового збору за пред`явлення позову до суду та 496 грн. 20 коп. за подання заяви про його забезпечення, а всього судових витрат 1488 грн. 60 коп. (а.с.10, 22).

Відносно вирішення питання про стягнення з відповідача-позивача на користь позивача-відповідача судових витрат, пов`язаних із наданням йому професійної правничої допомоги, суд приходить до наступного висновку.

Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В позовній заяві представник позивача-відповідача вказує, що судові витрати на правничу допомогу, які очікує понести ОСОБА_1 становлять 10000 грн. 00 коп. Крім того, у відзиві на зустрічний позов останній (представник) зазначив, що орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які понесе ОСОБА_1 складає 5000 грн. 00 коп.

Суд констатує, що у відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Однак, перевіривши матеріали справи, суд констатує, що стороною позивача-відповідача не долучено до позовної заяви, а також в ході розгляду справи жодних доказів про вказані судові витрати, зокрема акту виконаних робіт, квитанції про оплату коштів за надання правничої допомоги, які б підтверджували такі витрати, а тому вони не підтверджені належними доказами.

З огляду на викладене, витрати ОСОБА_1 , понесені у зв`язку із наданням йому професійної правничої допомоги стягненню з відповідача-позивача не підлягають, оскільки належним чином не підтверджені.

Відносно вирішення вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 , суд зазначає наступне:

Згідно договору позики від 26.08.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Кузнєцовою Н.М., позичальник ОСОБА_1 , тобто позивач-відповідач по даній справі, отримав у позикодавця ОСОБА_2 , відповідно - відповідача-позивача, грошові кошти в сумі 2559000 (два мільйони п`ятсот п`ятдесят дев`ять тисяч) грн. і зобов`язався повернути вказану суму, сплативши 12 відсотків річних за весь час фактичного користування грошовими коштами.

Пунктом 3 зазначеного договору позики передбачено, що у разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України, позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривнях, еквівалентну 100000 (сто тисяч) доларів США, за офіційним курсом Національного банку України, на день платежу.

Відповідно до цього договору, ОСОБА_1 зобов`язаний був повернути позику зі сплатою належних з нього відсотків у строк до 26.08.2020 року (а.с.150).

Разом з тим, як встановлено в ході розгляду даної справи, на момент ухвалення рішення у ній (справі), ОСОБА_1 не повернуто борг та відсотки за користування ним, згідно зазначеного вище договору позики, чим порушено виконання свого зобов`язання.

Що стосується посилання представника позивача-відповідача на те, що «… ОСОБА_2 скористалася своїм правом і стягнула заборгованість на підставі виконавчого напису нотаріуса, який на даний час (момент подання відзиву) є дійсним та не скасованим, а тому по суті позивач (відповідач-позивач) бажає двічі стягнути одну і ту ж суму боргу», суд звертає увагу, що фактичного стягнення коштів не відбулось.

Крім того, як зазначено вище, суд прийшов до висновку, що виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за №12035, вчинений 28.01.2022 року приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Личуком Т.В. про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 6426695 грн. 46 коп. за договором позики, посвідченим 26.08.2017 року приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Кузнєцовою Н.М., зареєстрованим в реєстрі за №721, слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

З огляду на викладене, суд вважає, що вимога ОСОБА_2 за зустрічним позовом про стягнення коштів за договором позики, підлягає розгляду по суті.

Суд констатує, що відповідно до вимог частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вимогами частини першої статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Приписами статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до вимог ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Вимогами частини другої статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Як зазначено вище, договір позики від 26.08.2017 року між сторонами по даній справі, укладений у письмовій формі та був посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського РНО Кузнєцовою Н.М., зареєстрованим в реєстрі за №721.

Згідно із вимогами частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до вимог статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як закріплено ч.2 ст.1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У відповідності до вимог ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, у відповідача-позивача було право, передбачене ст.1049 ЦК України пред`явити до позивача-відповідача вимогу про повернення грошових коштів та відсотків за користування ними, згідно договору позики від 26.08.2017 року.

ОСОБА_2 скористалася своїм правом та через представника пред`явила вимогу про стягнення коштів за договором позики.

Як перевірено судом, на час розгляду даної справи отримані за договором позики кошти, в добровільному порядку не повернуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , що в судовому засіданні не спростовано стороною позивача-відповідача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач-відповідач ухиляється від виконання своїх зобов`язань щодо повернення боргу відповідачу-позивачу.

З огляду на викладене, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та оцінюючи їх в сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики.

Що стосується розподілу судових витрат між сторонами по даній справі, в частині зустрічного позову, суд зазначає наступне.

У своїх вимогах, в інтересах відповідача-позивача, представник просить стягнути із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані із сплатою останньою судового збору.

З даного приводу, суд зазначає наступне:

У зв`язку із зверненням до суду в інтересах ОСОБА_2 із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики, представником відповідача-позивача було подано до суду клопотання про розстрочку повної сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі, сплативши при цьому судовий збір в сумі 8000 грн. 00 коп. із визначеного розміру - 13420 грн. 00 коп., який підлягав сплаті в користь держави.

Згідно ухвали суду від 30.05.2023 року, з підстав, викладених у ній, було постановлено відстрочити повну сплату судового збору, а саме - 5420 грн. 00 коп. до ухвалення судового рішення у даній справі.

Проте, в процесі розгляду справи, а саме 01.06.2023 року стороною відповідача-позивача було доплачено судовий збір в сумі - 5420 грн. 00 коп. і долучено відповідну квитанцію до матеріалів справи, тобто сплачено його (судовий збір) в повному обсязі.

Враховуючи наведене, суд констатує, що у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки суд прийшов до висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , із позивача-відповідача на користь відповідача-позивача слід стягнути 13420 грн. 00 коп. сплаченого судового збору (а.с.151, 175).

На підставі наведеного, ст.ст.1, 34, 87, 88 ЗУ «Про нотаріат», Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, ст.ст.202, 203, 205, 207, 509, 526, 599, 610, 612, 625, 626, 628, 638, 1046-1050 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Тарас Володимирович, приватний виконавець виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукий Олег Васильович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню задоволити.

Визнати виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за №12035, вчинений 28.01.2022 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Тарасом Володимировичем про стягнення із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_2 , - заборгованості в розмірі 6426695 грн. 46 коп. за договором позики, посвідченим 26.08.2017 року приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Кузнєцовою Наталією Миколаївною, зареєстрованим в реєстрі за №721 таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_2 , зареєстрованої: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 , 1488 грн. 60 коп. сплаченого судового збору.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики задоволити.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_2 , зареєстрованої: АДРЕСА_3 - заборгованість в розмірі 6426695 грн. 46 коп. за договором позики, посвідченим 26.08.2017 року приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Кузнєцовою Н.М., зареєстрованим в реєстрі за №721.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_2 , зареєстрованої: АДРЕСА_3 13420 грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення

складено 03.06.2024 року.

Суддя Грещук Р.П.