Справа № 466/1626/24
Провадження № 2/466/1144/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2024 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Зими І.Є.

за участю секретаря с/з Колодій Я.П.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні , в порядку загального провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Шевченківського ДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління МЮ України, ГУ Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

09.02.24 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою, в якій, остаточно уточнивши в ході підготовчого розгляду свої вимоги, просить стягнути з Державного бюджету України через ГУ Державної казначейської служби України у Львівській області в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю Шевченківського ВДВС м. Львова у виконанні судових рішень 75 000 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що в Шевченківському відділі ДВС у м. Львові ЗМУМЮ з лютого 2021р. знаходяться виконавчі провадження №64397592, № 69731747, № 69731794 щодо примусового виконання судових рішень про стягнення з ОСОБА_4 в його користь: 855 838,00 грн., 6900,00 грн., 201 460,29 грн та 1600,00 грн.

Незважаючи на те, що боржник ОСОБА_4 добровільно не виконує судові рішення, головний державний виконавець Шевченківського ВДВС Рибчак А.М. неодноразово приймаючи неправомірні рішення, впродовж трьох років виконавчі дії в повному обсязі не вчиняє. Зазначає, що в матеріалах виконавчого провадження відсутні достовірні відомості вжитих державним виконавцем дієвих заходів для виявлення коштів на банківських рахунках боржника, наявності доходів від підприємницької діяльності, належних боржнику часток у спільному майні, про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника з метою виявлення нерухомого та рухомого майна, опису та арешту такого майна і що такі заходи виявилися безрезультатними. При цьому позивачу відомо, що боржник є відомим забудовником та ймовірно має на відповідних рахунках необхідні кошти.

Так, 16.03.2021р. державним виконавцем Рибчаком А.М. винесена постанова про закінчення примусового виконання щодо сплати боргу ОСОБА_4 через відсутність у боржника майна.

Вказана постанова, на думку позивача винесена передчасно, тому дії виконавця були оскаржені в судовому порядку. Як наслідок рішення виконавця про повернення виконавчих листів стягувачу були визнані неправомірними ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 21.05.23р., яка залишена без змін судом апеляційної інстанції.

Загалом, рішення про стягнення з ОСОБА_4 в його користь грошових коштів боржником не виконуються в повному обсязі уже понад 10 років. Саме такою неправомірною бездіяльністю виконавчої служби йому заподіяно моральну шкоду, оскільки неможливість домогтися виконання рішень суду протягом розумного строку становить втручання у право позивача на мирне володіння своїм майном і є порушенням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач зазначає, що він є інвалідом І групи, а недотримання посадовими особами органів ДВС своїх обов`язків щодо примусового виконання рішень, викликають у нього нестерпні почуття розпачу та неспокій.

Отже, шкода завдана позивачу саме органом державної влади, а тому така підлягає відшкодуванню з боку держави, через ГУ Державної казначейської служби України у Львівській області.

За таких обставин, через душевні страждання, які позивач зазнав у зв`язку з надмірно тривалим невиконанням судових рішень, які набрали законної сили, що відбулось з вини посадових осіб державної виконавчої служби, враховуючи обставини справи, засади розумності й справедливості, зазначає, що йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 75000,00 грн.

Провадження у справі відкрито 14.02.2024р. Справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження.

05.03.2024р. представник відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив позов в повному обсязі. Зазначає, що по факту, мотиви позову обґрунтовуються та зводяться до загальних фраз і не підкріплюються жодними належними доказами, які б підтверджували понесення таких втрат та вказували на причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою та протиправними діями відносно позивача.

Крім того вказує на те, що відповідно до наданих повноважень та завдань, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду, при цьому не несе відповідальності за шкоду, завдану іншими державними органами, та відповідно не може бути відповідачем за такого роду позовами. Отже, належним відповідачем у даній справі є Держава в особі органу яким заподіяна шкода.

11.03.2024р. начальник Шевченківського ВДВС ЗМУМЮ Савойник Р. подав відзив на позовну заяву, в якому категорично не погоджується із вимогами позивача, позов вважає безпідставним. Свою позицію мотивує тим, що дійсно, у відділі на виконанні перебували виконавчі провадження №64397592, № 69731747, № 69731794 про стягнення із ОСОБА_4 в користь позивача коштів, загальною сумою - 1 058 898,29 грн. В процесі виконання, державним виконавцем виносились постанови про арешт майна боржника в межах суми стягнення, яке в подальшому передано для реалізації на електронних торгах. Проте виконавець змушений був зупинити вчинення виконавчих дій на підставі ухвали суду від 17.01.22р про зупинення реалізації арештованого майна. Згідно відповідей компетентних органів, іншого нерухомого та рухомого майна, на яке можливо звернути стягнення, у боржника немає, як і коштів на банківських рахунках.

Також начальник Шевченківського ВДВС вважає помилковими висновки суду, зазначені в ухвалі від 31.05.23р., якою визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Рибчак А.М. про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів та зобов`язано його вчинити виконавчі дії щодо примусового виконання судового рішення. Зазначає, що судом не взято до уваги, що державним виконавцем неодноразово здійснювались виходи за місцем реєстрації боржника, про що складені відповідні акти . Відтак, вважає, що державним виконавцем вжито усіх заходів для виявлення майна боржника та виконання судового рішення.

У березні 2024р. від позивача надійшла відповідь на відзив, у якому останній підтримав первісно заявлені уточнені вимоги, просив позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, зіславшись на викладені в заяві та відповіді на відзив обставини та факти, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача, Шевченківського ДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління МЮ України, ОСОБА_2 в судовому засіданні позов заперечила з підстав, викладених у поданому відзиві.

Представник відповідача, ГУ Державної казначейської служби України у Львівській області в судове засідання не з`явився повторно , причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи , суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування й моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. оральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої,членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Як роз`яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно роз`яснень, наданих у п.п. 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби. Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом. (ст.ст. 1,7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»).

Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинення таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Права та обов`язки виконавців визначені законодавцем у ст.18 Закону України «Про виконавче провадження».

Судом встановлено, що в Шевченківському відділі державної виконавчої служби у м. Львові ЗМУМЮ (м. Львів) знаходяться виконавчі провадження ВП №64397592, №69731794, №69731747 з примусового виконання виконавчого листа №466/5373/17, виданого 03.02.2021 року Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_4 у користь ОСОБА_3 855838,00грн.; виконавчого листа №466/12612/21, виданого 22.08.2022 року Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_4 у користь ОСОБА_3 1600грн.; виконавчого листа №466/12612/21, виданого 22.08.2022 року Шевченківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_4 у користь ОСОБА_3 201460,29грн.

08.02.2021 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №64397592.

Згідно наявної в матеріалах справи інформації по виконавчих провадженнях №64397592, 16.03.2021 державним виконавцем Рибчак А.М. винесено постанову про арешт майна боржника, а також постанову від 16.03.2021 про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження». 18.03.2021 року вказана постанова була скасована з підстави помилки виконавця.

02.04.2021 державним виконавцем Рибчак А.М. винесено подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа.

14.04.2021 проведено опис майна та винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності у виконавчому провадженні.

18.05.2021 року головним державним виконавцем Рибчак А.М. зупинено виконавче провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про виконавче провадження» (зупинення судом реалізації арештованого майна).

05.07.2021 року винесено постанову про поновлення виконавчого провадження.

13.07.2021, 08.09.2021 державним виконавцем Рибчак А.М. винесено подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа.

25.11.2021 року звернуто стягнення на кошти на рахунках боржника та винесено постанову про арешт коштів боржника. Того ж дня скасовано звернення стягнення на кошти на рахунках божника та вказано «помилка виконавця».

13.01.2022 головним державним виконавцем Рибчак А.М. зупинено виконавче провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про виконавче провадження» (зупинення судом реалізації арештованого майна). Того ж дня, винесено постанову про поновлення виконавчого провадження.

25.01.2022 повторно винесено постанову про зупинення виконавчого провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про виконавче провадження».

10.02.2023 головним державним виконавцем Рибчак А.М. винесено постанову про поновлення виконавчого провадження та цього ж дня 10.02.2023 винесено постанову у ВП №64397592 про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна).

31.05.2023р. Шевченківським районним судом постановлено ухвалу, якою частково задоволено скаргу ОСОБА_3 та визнано бездіяльність головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Рибчак А.М. у виконавчих провадженнях про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів - неправомірною. Зобов`язано головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Рибчак А.М. вчинити виконавчі дії щодо примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів. Скасовано постанову головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби міста Львова Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Рибчак А.М. від 10.02.2023 про повернення виконавчого документу стягувачу у виконавчих провадженнях №64397592, №69731794, №69731747.

Вказана ухвала залишена без змін рішенням Львівського апеляційного суду від 17.10.2023р.

Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст. 18 ЦПК України).

Обов`язковість судового рішення є однією із основних засад судочинства, що передбачено п.9 ст. 129 конституції України.

Як було встановлено судами першої та апеляційної інстанції при розгляді скарги ОСОБА_3 у справі № 466/2938/23, що незважаючи на вчинені виконавчі дії, рішення суду у справах про стягнення з ОСОБА_4 у користь ОСОБА_3 грошових коштів, станом на час розгляду скарги не виконані. Зокрема, рішення судів протягом кількох років не виконані навіть частково. З врахуванням того, що 10.02.2023 року головною державною виконавицею поновлено виконавче провадження та того ж дня винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, головною державною виконавицею вчинено не достатньо заходів для примусового виконання рішення, отриманої виконавцем інформації не достатньо для однозначного висновку про відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення. Таким чином оскаржувані постанови були винесені передчасно.

Зазначено, що суд правильно вважав, що дії головної державної виконавиці щодо повернення виконавчого документа стягувачу не відповідають положенням Закону України «Про виконавче провадження», а державною виконавицею всупереч вимог Закону України «Про виконавче провадження» не вжито всіх передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішення, зокрема, не вжито належних заходів по перевірці та розшуку майна за місцем проживання (перебування) боржника.

Окрім цього, ні у суді першої ні у суді апеляційної інстанції головною державною виконавицею не доведено, що нею вжито всіх передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішення суду.

Зважаючи на викладене, суд не бере до уваги заперечення відповідача про те, що останній вважає помилковими висновки суду, зазначені в ухвалі від 31.05.23р., якою визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Рибчак А.М. про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів та зобов`язано його вчинити виконавчі дії щодо примусового виконання судового рішення.

Адже як зазначалось вище, вказане рішення суду набрало законної сили і є обов`язковим для всіх органів державної влади. Відповідно, не заслуговують на увагу й твердження відповідача про те, що державним виконавцем вжито усіх заходів для виявлення майна боржника та виконання судового рішення.

Як роз`яснено в п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Таким чином, оскільки ухвалою суду встановлено бездіяльність державного виконавця Рибчака А.М. неправомірною, що набрала законної сили, а відтак заподіяння позивачу моральної шкоди, пов`язаної з порушенням його законних прав щодо своєчасного, належного та повного виконання рішення суду, передбачених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, знайшли своє підтвердження в процесі розгляду даної цивільної справи.

З огляду на вказане, враховуючи, що тривалим невиконанням судового рішення позивач зазнав душевних страждань, тому згідно зі ст. 56 Конституції України, останній має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави.

Враховуючи характер порушення прав позивача, глибини його душевних страждань, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, вимоги розумності і справедливості, суд визначив моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Механізм виконання судових рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (бюджетних установ) визначається Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою КМУ від 3 серпня 2011 року № 845,

Згідно з п. З Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Отже, стягнення зазначеної шкоди здійснюється з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади за бюджетною програмою.

З урахуванням характеру та суті допущеного відповідачем правопорушення, його правових наслідків, ступеню перенесених позивачем душевних і моральних страждань та переживань, які вочевидь мали місце, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення з Державного бюджету України через ГУ Державної казначейської служби України у Львівській області, завданої позивачу незаконними діями органів державної влади 50 000 грн. моральної шкоди.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача 20 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

В даному випадку, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування адвокатом Жаровським К.К. надано лише розрахунок витрат на правничу допомогу на 20 000 грн. та акт № 1-10/24 про отримання оплати.

Задовольняючи позов, суд вважає за доцільне стягнути з Державного бюджету України через ГУ Державної казначейської служби України у Львівській області на користь ОСОБА_3 5000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На думку суду, витрати на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, ціною позову, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

Керуючись ст.ст. 23, 1167, 1195 Цивільного кодексу України, ст. ст. 12, 13, 76, 82, 89, 137, 141, 247, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково .

Стягнути з Державного бюджету України через ГУ Державної казначейської служби України у Львівській області в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю Шевченківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління МЮ України у виконанні судових рішень 50 000( п`ятде6сят тисяч ) грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 ( п`ять тисяч ) грн.

В решті вимог відмовити за безпідставністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з моменту виготовлення повного його тексту, до Львівського апеляційного суду.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_3 , м. Львів, проживає АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Шевченківський ДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління МЮ України , м. Львів, вул. Котлярська, 6, код ЄДРПОУ 35009321 ;

Відповідач: ГУ Державної казначейської служби України у Львівській області, м. Львів, вул. К.Левицького, 18 , код ЄДРПОУ 38008294.

Повний текст рішення виготовлено 05 червня 2024 року.

Суддя І. Є. Зима