ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року

м. Київ

справа № 519/724/16-ц

провадження № 61-15758св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Шкодіною Любов`ю Василівною, на рішення Южного міського суду Одеської області від 20 липня 2023 року у складі судді Барановської З. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Дришлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування приміщенням квартири та вселення.

Позовна заява мотивована тим, що у спільній частковій власності його та відповідачів: колишньої дружини ОСОБА_2 , сина ОСОБА_5 та доньки ОСОБА_3 , а саме - по 1/4 частки у кожного, знаходиться квартира АДРЕСА_1 .

У зазначеній квартирі він та відповідачі проживали разом, в тому числі і після розірвання шлюбу з ОСОБА_2

29 серпня 2016 року він, повернувшись з відпочинку в санаторії, не зміг потрапити до квартири, у зв`язку зі зміною ОСОБА_2 замків вхідних дверей. Він був вимушений викликати на місце наряд поліції Южненського ВП Комінтернівського ВП ГУНП в Одеській області та звернутись до поліції із заявою, яка була зареєстрована в ЖЄО за № 2159.

Зазначав, що потрапити до квартири він не може до теперішнього часу, у зв`язку із відмовою колишньої дружини пустити його в квартиру, а тому тимчасово проживав за іншою адресою у батьків. Крім того, вказував, що в квартирі фактично не проживають ні син ОСОБА_4 , який виїхав на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки, ні донька - ОСОБА_3 , яка навчається на стаціонарі в Київському політехнічному інституті імені Ігоря Сікорського, ні колишня дружина - ОСОБА_2 , яка у 2018 році придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та працює в м. Києві у ТОВ «МЕНС САНА» провізором-косметологом.

Вважав дії відповідачів щодо створення йому перешкод у користуванні спірною квартирою неправомірними.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд:

- встановити порядок користування приміщеннями - трьохкімнатною квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до якого: у його володіння та користування передається житлова кімната площею 12,6 кв. м та лоджія площею 4,09 кв. м, а вбиральню, ванну кімнату, коридор та кухню просить залишити у спільному користуванні співвласників;

- усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом його вселення до квартири АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 20 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_1 щодо 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 у вказану квартиру.

Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : виділено ОСОБА_1 у користування кімнату площею 12,60 кв. м, кімнату площею 16,90 кв. м, кімнати площею 7,40 кв. м; залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ванну кімнату площею 2,50 кв. м, вбиральню площею 1,00 кв. м, коридор площею 8,20 кв. м; кухню площею 9,20 кв. м залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Рішення районного суду мотивовано тим, що матеріалами справи та в судових засіданнях встановлені факти наявності перешкод з боку відповідачів у користуванні спірною квартирою позивачу, між сторонами протягом значного часу тривають неприязні відносини, позивач у встановленому законом порядку набув право власності на 1/4 частини спірної квартири, зареєстрував своє право належним чином, тому має право користування жилим приміщенням, яке підлягає захисту в судовому порядку шляхом вселення його у спірну квартиру.

Суд встановив порядок користування приміщеннями трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого: у користування позивача ОСОБА_1 передана житлова кімната площею 12,6 кв. м, а вбиральня, ванна кімната, коридор та кухня залишається у спільному користуванні співвласників, та зазначив, що відповідачами не запропонований суду інший порядок користування приміщеннями квартири ніж той, який запропонований позивачем, а також не надано жодних доказів неможливості встановлення порядку, на якому наполягає позивач.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 20 липня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно застосував норми статті 391 ЦК України та дійшов законного і справедливого висновку про наявність підстав для усунення позивачу ОСОБА_1 перешкод у здійсненні права власності та вселення його до спірної квартири, оскільки він є її співвласником та не має доступу до своєї власності через дії відповідачів.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведений факт вчинення з боку відповідачки ОСОБА_2 будь яких перешкод в користуванні квартирою, оскільки зазначене спростовуються поясненнями сторін про наявність конфліктної ситуації та судових справ з приводу користування спірною квартирою і зверненням ОСОБА_1 до органів поліції з приводу протиправної поведінки ОСОБА_2 , яка полягала у ненаданні доступу до квартири. При цьому ОСОБА_2 підтвердила той факт, що вона дійсно зібрала речі позивача, коли останній перебував у санаторії в серпні 2016 року, та відправила їх до його батьків, ніби до закінчення розгляду справи про поділ майна подружжя та попередивши позивача про це.

Суд визнав необґрунтованими доводи ОСОБА_2 про наявність у ОСОБА_1 права власності на інше нерухоме майно, як на підставу для відмови у задоволенні позову, так як вони суперечать вимогам статті 41 Конституції України та статті 317 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Южного міського суду Одеської області від 20 липня 2023 року, постанову Одеського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У листопаді 2023 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

У грудні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2024 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме положень статті 358 ЦК України.

Зазначає про неналежне повідомлення судом апеляційної інстанції ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , як підставу для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційного суду.

Посилається на те, що при визначенні порядку користування квартирою судами не досліджено та не враховано, що встановлення запропонованого позивачем порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов всіх осіб, виходячи з розміру належних їм часток у спірній квартирі.

При цьому, виділяючи у спільне користування кухні, коридору, вбиральні, ванни, не визначено, як користуватися побутовою технікою, яка знаходиться у цих приміщеннях та належить їй на праві приватної власності.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_2 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) та постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/2011/15-ц (провадження № 61-1125св17), від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 18 жовтня 2018 року у справі № 756/9713/16-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 537/1801/16-ц (провадження № 61-18938св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 11 грудня 2019 року у справі № 199/1535/16-ц (провадження № 61-38965св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 759/3860/17 (провадження № 61-41181св18), від 07 червня 2021 рок у справі № 641/5283/18 (провадження № 61-19562св19), від 29 липня 2021 року у справі № 607/7277/19 (провадження № 61-5396св20), від 24 грудня 2021 року у справі № 755/4466/20-ц (провадження № 61-16762св21), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2024 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що касаційна скарга не містить обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, які відповідають вимогам статей 263-265 ЦПК України.

Зазначає, що ОСОБА_2 під час розгляду справи зловживала своїми процесуальними правами, затягувала розгляд справи.

Суди попередніх інстанцій встановили наявність у нього порушеного права, яке повинно бути відновлене, та ухвалили законні судові рішення.

Вважає необґрунтованими посилання заявника на порушення процесуальних прав ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у зв`язку з розглядом справи за їх відсутності, оскільки останні повноважень ОСОБА_2 на представництво їх інтересів в суді не надавали.

Фактичні обставини, встановлені судами

У спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (по 1/4 частки у кожного) знаходиться трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями довідки БТІ, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно та технічного паспорту на спільну квартиру (а. с. 6-9).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано на підставі рішення Южного міського суду Одеської області від 01 квітня 2016 року у справі № 519/175/16-ц (а. с. 10).

Позивач та відповідачі проживали в спільній квартирі разом, в тому числі і після розірвання шлюбу, що не заперечувалось сторонами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , повернувшись з відпочинку в санаторії, не зміг потрапити в квартиру, у зв`язку із зміною колишньою дружиною ОСОБА_2 замків вхідних дверей.

ОСОБА_1 викликав наряд поліції Южненського ВП Комінтернівського ВП ГУНП в Одеській області та звернувся до поліції із заявою, яка була зареєстрована в ЖЄО за № 2159, що підтверджується копіями заяви позивача, його письмового пояснення (а. с. 11-12).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У справі, яка переглядається, між сторонами існує спір щодо порядку користування спірною квартирою, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи зазначені правові норми, обставини справи та наявність у квартирі трьох жилих кімнат, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про визначення порядку користування спірною квартирою.

Суди попередніх інстанцій, виділяючи у користування позивача кімнату площею 12,6 кв. м, та залишаючи у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 кімнати площею 16,90 кв. м, 7,4 кв. м, у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 ванну кімнату площею 2,50 кв. м, вбиральню площею 1,00 кв. м, коридор площею 8,20 кв. м, кухню площею 9,20 кв. м, правильно зазначили, що відповідачі вимог про встановлення порядку користування квартирою в межах своїх часток не заявляли. Крім того, судами враховано відсутність у позивача повноважень розпоряджатися частками квартири відповідачів.

При цьому ОСОБА_2 , яка заперечувала проти встановлення запропонованого ОСОБА_1 порядку користування квартирою, не запропонувала іншого варіанту користування спірним житлом. Наявність підстав для встановлення іншого порядку користування квартирою, ніж встановлений судом ОСОБА_2 не довела.

Посилання у касаційній скарзі на те, що згідно із установленим судом порядком користування спірною квартирою виділена ОСОБА_1 у користування площа квартири перевищує належну йому частку у спільному майні, є необґрунтованими, оскільки цей спір не стосується порядку поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму, а судове рішення про встановлення порядку користування спільним майном не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

При вирішенні спору щодо порядку користування спільним майном суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їхніх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, тобто з наближенням до ідеальних часток.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, підставою для задоволення позову такої особи є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Суди установили, що позивач пред`явив позов про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом вселення у неї, посилаючись на те, що відповідач (колишня дружина) чинить йому перешкоди у користуванні домоволодінням, не впускає його до квартири, вивезла його особисті речі.

Між сторонами, як між колишнім подружжям склалися неприязні стосунки.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 довів під час судового розгляду, що відповідачі чинять йому перешкоди у доступі та користуванні спірною квартирою, співвласником якої він є. Крім того, судами правильно враховано, що ОСОБА_2 під час розгляду справи визнала, що вона зібрала речі позивача, коли останній перебував у санаторії в серпні 2016 року, та відправила їх до його батьків.

Ураховуючи, що позивачем доведено факти перешкод з боку відповідачів у користуванні спірною квартирою, обставину неприязних відносин між сторонами протягом значного часу, наявність у позивача права власності на частку у спірній квартирі, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартири шляхом вселення у неї.

Зазначені висновки судів попередніх інстанцій відповідають обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права, відтак, судові рішення скасуванню чи зміні не підлягають.

Доводи ОСОБА_2 на застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду у постановах Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 756/9713/16-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 537/1801/16-ц (провадження № 61-18938св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 199/1535/16-ц (провадження № 61-38965св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 759/3860/17 (провадження № 61-41181св18), від 07 червня 2021 рок у справі № 641/5283/18 (провадження № 61-19562св19), від 29 липня 2021 року у справі № 607/7277/19 (провадження № 61-5396св20), є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Посилання ОСОБА_2 на застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17,від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 24 грудня 2021 року у справі № 755/4466/20-ц (провадження № 61-16762св21), колегія суддів відхиляє, оскільки розгляд справи судами попередніх інстанцій проведено з дотриманням норм процесуального права, відтак, оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам у зазначених справах.

Посилання ОСОБА_2 про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме розгляд справи за відсутності відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , колегія суддів відхиляє, оскільки оскарження судового рішення з цих підстав можливе лише стороною, без участі якої розглянуто справу. При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 касаційних скарг на судові рішення судів попередніх інстанцій не подавали, повноважень ОСОБА_2 на оскарження судових рішень із цих підстав не надавали.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки судами попередніх інстанцій належно досліджено всі зібрані у справі докази та надано правильну правову оцінку доказам, отже, спір вирішено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права.

Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судами, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Шкодіною Любов`ю Василівною, залишити без задоволення.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 20 липня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді:І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець