КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/8520/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 20 травня 2019 року вона була прийнята на посаду заступника директора з економічних питань в КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» на підставі наказу від 20 травня 2019 року № 71-К.

Відповідно до рішення Боярської міської ради VIII скликання від 04 грудня 2020 року № 2/17 КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» перейменовано в КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради».

30 квітня 2021 року вона написала заяву про надання частини щорічної відпустки з подальшим звільненням із займаної посади за згодою сторін.

Цього ж дня медичним директором ОСОБА_2 підписано наказ № 131-К, відповідно до якого їй було надано частину щорічної відпустки тривалістю 25 календарних днів з 11 травня 2021 року по 04 червня 2021 року, а також зазначалося, що датою її звільнення є 04 червня 2021 року.

Позивачка вважає, що наказ від 30 квітня 2021 року виданий з порушенням частин першої, четвертої статті 57 ГК України, відповідно до яких наказ про звільнення і про прийняття на роботу має право підписувати та особа, за якою закріплено таке право, в порядку визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами.

Оскільки наказ від 30 квітня 2021 року № 131-К було підписано ОСОБА_2 , який на час його підписання не мав на це відповідних повноважень, даний наказ не відповідає вимогам чинного законодавства. Жодним документом не було покладено на ОСОБА_3 функцій виконуючого обов`язки директора.

Вказувала, що 04 червня 2021 року нею було відкрито лист непрацездатності, про що вона відразу за допомогою телефонного зв`язку повідомила начальника відділу кадрів та юриста, які проігнорували даний факт. Наказ від 30 квітня 2021 року № 131-К не скасовано, новий наказ не видано. Начальником відділу кадрів зроблено запис в її трудовій книжці про її звільнення з 04 червня 2021 року.

14 червня 2021 року нею було надано відповідачу оригінал листка непрацездатності серії АЛБ № 105413, у зв`язку з чим відповідачем видано наказ № 183-К, згідно з яким скасовано наказ від 30 квітня 2021 року № 131-К та здійснено запис у трудовій книжці із новою датою звільнення 12 червня 2021 року. Так як дата наказу від 14 червня 2021 року № 183-К пізніше дати звільнення, даний наказ позивачка вважає є неправомірним.

Таким чином, відповідач звільнив її без законної на те підстави, а тому відповідно до положень статті 235 КЗпП України зобов`язаний поновити на попередній роботі.

Розрахунок із нею відбувся 16 червня 2021 року, чим було порушено вимоги статті 116 КЗпП України. Також роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед звільненням про належні йому суми розрахунку.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати наказ від 14 червня 2021 року № 183-К, виданий КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради», таким, що суперечить вимогам чинного законодавства та скасувати його;

- поновити її на посаді заступника директора з економічних питань в КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради»;

- стягнути з КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 червня 2021 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права.

Вважає, що суд першої інстанції проігнорував факт відсутності повноважень на підписання наказу від 30 квітня 2021 року № 131-ку ОСОБА_3 .

Під час судового засідання сторона позивачки наголошувала на тому, що наказ від 14 червня 2021 року № 183-к також був підписаний особою, яка не мала на це повноважень, а саме ОСОБА_4 .

Зазначеним наказом внесені зміни до наказу від 30 квітня 2021 року № 131-к, який, на думку позивачки, видано з порушенням норм чинного законодавства. Сам факт того, що наказ № 183-К не скасовує його, а вносить до нього зміни, робить його хибним та протиправним.

Також вказує, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, а саме під час підготовчого засідання судом долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву, який було подано відповідачем з порушенням норм чинного законодавства, а саме відповідачем не було відправлено його копію іншій стороні.

Крім того, суд безпідставно за її клопотанням не допитав свідка ОСОБА_5 , який на час звільнення працював у господарчому відділі КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» безпосередньо здійснював заміну замку на вхідних дверях її робочого кабінету позивачки, чим порушив принцип змагальності сторін.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Від представника відповідача - адвоката Ступака А.Ю. до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Стверджує, що формулювання тверджень позивачки щодо відсутності у посадових осіб КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» права на підписання наказів є нелогічним та непослідовним, а тому дає підстави вважати, що вона просто перекручує факти, аргументи та докази, надані відповідачем, які у своїй сукупності свідчать як про законність оскаржуваного наказу № 183-К, так і про законність процедури звільнення загалом.

Доводи позивачки про незаконність підписання наказу № 131-К ОСОБА_2 є безпідставними, ураховуючи те, що ОСОБА_6 , який на момент звільнення ОСОБА_1 займав посаду директора КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради», з 23 квітня 2021 року перебував на лікарняному (в реанімації у тяжкому стані), а відтак об`єктивно не міг та не мав повноважень виконувати свої посадові обов`язки. Наказ від 10 квітня 2021 року № 112 щодо покладення обов`язків директора відповідача на медичного директора ОСОБА_3 виданий в силу положень пункту 7.9 Статуту підприємства за неможливості виконувати директором своїх обов`язків, що також узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 500/1647/22, та листом Міністерства соціальної політики України «Щодо тимчасового виконання обов`язків відсутнього працівника» від 17 жовтня 2016 року № 376/06/186-16.

Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 761/23477/16-ц зазначив: «Враховуючи, що зміни в наказі стосуються лише дати звільнення і не змінюють підстави розірвання трудового договору, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог та про те, що звільнення позивача з роботи відбулось з дотриманням положень КЗпП України». У зазначеній постанові також було вказано, що: «КЗпП не забороняє роботодавцеві змінити дату звільнення у разі надання працівником листка тимчасової непрацездатності».

Вказує, що аргументи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди позивачки з тим, що у період її звільнення обов`язки директора підприємства виконували ОСОБА_7 , а пізніше - ОСОБА_4 , проте ці обставини не стосуються предмета доказування у справі, адже позивачка оскаржує лише наказ від 14 червня 2021 року № 183-К, а тому інші кадрові документи, згадані в апеляційній скарзі, не підлягають дослідженню судом на предмет законності. ОСОБА_1 позовні вимоги не змінювала, тому суд першої інстанції, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, правомірно не виходив за межі позовних вимог та не досліджував обставини, які не стосуються предмета позову.

Більш того, як зазначалося у позовній заяві та не заперечується КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради», існує два накази про звільнення ОСОБА_1 з роботи, а саме: наказ від 30 квітня 2021 року № 131-К (первинний наказ), яким позивачку було звільнено 04 червня 2021 року, та наказ від 14 червня 2021 року № 183-К (вторинний наказ), яким первинний наказ було частково змінено та звільнено позивачку з 12 червня 2021 року. Тобто, у випадку скасування вторинного наказу первинний наказ про звільнення позивачки з лікарні залишається нескасованим та чинним. Таким чином, у випадку задоволення позовної вимоги про скасування наказу від 14 червня 2021 року № 183-К, іншу вимогу про поновлення позивачки на роботі не може бути задоволено, оскільки залишається чинним наказ від 30 квітня 2021 року № 131-К. Отже, позивачка обрала неефективний спосіб захисту своїх трудових прав.

У свою чергу, позивачкою не надано належних, допустимих та достатніх доказів для підтвердження обставин, на яких ґрунтується основна позовна вимога - визнання незаконним та скасування наказу від 14 червня 2021 року № 183-К як такого, що суперечить вимогам чинного законодавства. Враховуючи відсутність підстав для задоволення основної вимоги, похідні - про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню.

За таких обставин відповідач вважає, що висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній доказам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача - адвокат Ступак А.Ю. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала засобами електронного зв`язку клопотання про розгляд справи без її участі у зв`язку із сімейними обставинами, тому колегія суддів дійшла висновку, що її неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї,колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до наказу від 20 травня 2019 року № 71-К ОСОБА_1 була прийнята на посаду заступника директора з економічних питань в КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради».

Відповідно до рішення Боярської міської ради VIII скликання від 04 грудня 2020 року № 2/17 КНП «Центральна районна лікарня Києво-Святошинської районної ради» перейменовано в КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради».

30 квітня 2021 року ОСОБА_1 на ім`я медичного директора КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» ОСОБА_7 було написано заяву, відповідно до якої вона просила надати частину щорічної відпустки терміном 25 календарних днів з подальшим звільненням із займаної посади за згодою сторін.

Згідно з наказом КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» від 30 квітня 2021 року № 131-К заступнику директора з економічних питань ОСОБА_1 надано невикористану частину щорічної відпустки терміном на 25 календарних днів з 11 травня по 04 червня 2021 року за період роботи з 20 травня 2020 року по 04 червня 2021 року. Звільнено ОСОБА_1 , заступника директора з економічних питань, 04 червня 2021 року за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. Виплачено грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 7 днів за період роботи з 20 травня 2020 року по 04 червня 2021 року.

На підставі наказу від 14 червня 2021 року № 183-К було внесено зміни до наказу від 30 квітня 2021 року № 131-К про надання ОСОБА_1 відпустки з подальшим звільненням, а саме перенесено строк дії наданої відпустки (останнього робочого дня) з 04 червня 2021 року на 12 червня 2021 року за період листка непрацездатності з 04 червня 2021 року по 11 червня 2021 року. Звільнено ОСОБА_1 із займаної посади 12 червня 2021 року згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін.

Від підпису в наказі про звільнення позивачка відмовилася, про що 14 червня 2021 року комісією відповідача складено відповідний акт.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказ від 30 квітня 2021 року № 131-К не є предметом даного спору, а відтак не підлягає дослідженню судом на предмет законності його видачі та наявності на це повноважень у особи, яка його видала. ОСОБА_1 оскаржує наказ від 14 червня 2021 року № 183-К, яким фактично внесено зміни до наказу від 30 квітня 2021 року № 131-К.

Посилання позивачки на ту обставину, що заяву про звільнення вона подала у зв`язку з тим, що на неї чинився психологічний тиск медичним директором ОСОБА_2 суд не прийняв з огляду на те, що вказане не підтверджується жодним доказом, наявним в матеріалах справи, в тому числі показами свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також не є предметом цього спору, тому районний суд не прийняв до уваги посилання позивачки на те, що розрахунок з нею відбувся з порушенням вимог статті 116 КЗпП України.

Дослідивши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем дотримано передбачену законом процедуру звільнення позивачки з роботи за угодою сторін. Зокрема, звільнення ОСОБА_1 відбулося на підставі її заяви за угодою сторін, анулювання такої домовленості за взаємною згодою не відбулося.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду виходячи з такого.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка була звільнена з роботи за угодою сторін, що підтверджується написаною нею особисто і поданою заявою від 30 квітня 2021 року.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Пункт 8 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснив, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом першим статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Велика Палата Верховного Суду від зазначених висновків щодо застосування пункту 1 статті 36 КЗпП України не відступала (справа № 753/7130/20 постанова від 07 вересня 2022 року).

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет, підстави та відповідачів за пред`явленим позовом наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що матеріалами справи не доводиться написання позивачкою заяви на звільнення з роботи за угодою сторін під психологічним тиском, тобто доводи позивачки з цього приводу є голослівними. Позивачка бажала отримати відпустку з 11 травня 2021 року терміном на 25 календарних днів та однозначно висловила свій намір звільнитися із займаної посади за угодою сторін в перший робочий день, яким було 04 червня 2021 року.

На підставі відповідної заяви ОСОБА_1 30 квітня 2021 року КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» видало наказ № 131-К про надання позивачці відпустки та її звільнення за угодою сторін з 04 червня 2021 року.

Однак, в період з 04 червня 2021 року по 11 червня 2021 року включно позивача перебула на лікарняному, а відповідний листок непрацездатності надала роботодавцю лише 14 червня 2021 року.

У зв`язку з чим, 14 червня 2021 року відповідач видав наказ № 183-К, яким були внесені зміни до наказу від 30 квітня 2021 року № 131-К, зокрема, змінено дату звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за угодою сторін на 12 червня 2021 року.

Тобто, наслідки порушення гарантії, визначеної у частині третій статті 40 КЗпП України, було усунуто відповідачем шляхом зміни дати звільнення позивачки, а саме визначено датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності.

Зважаючи на те, що у листку непрацездатності серії АЛБ № 105413 позивачці зазначено стати до роботи 12 червня 2021 року і цей документ було надано відповідачу лише 14 червня 2021 року, то відповідач правомірно видав оспорюваний наказ № 183-К, в якому датою припинення трудових правовідносин сторін є 12 червня 2021 року.

До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670 цс19), та Верховний Суд у постановах: від 27 січня 2021 року у справі № 501/1928/18 (провадження № 61-15334св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 703/2695/19 (провадження № 61-14979св20), від 07 вересня 2022 року у справі № 686/14632/21 (провадження № 61-2978св22).

За змістом частин першої, другої статті 235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причинами того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є тимчасова непрацездатність, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Ураховуючи викладене, зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

У випадку зміни дати звільнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові за його заявою чи за позовом до суду за період тимчасової непрацездатності виплачується допомога по тимчасовій непрацездатності відповідно до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 16 грудня 2020 року у справі № 541/1700/17 (провадження № 61-24472св18) та від 16 грудня 2020 року у справі № 761/36220/17 (провадження № 61-3100св20).

З огляду на викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки нею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її звільнення за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України відбулося із порушенням норм трудового законодавства України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

За таких обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов законного і обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до КНП «Лікарня інтенсивного лікування Боярської міської ради» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачкою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 лютого 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 травня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній