Справа № 161/1740/24
Провадження № 2/161/1531/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2024 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Філюк Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Октисюк С.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним шлюбного договору

В С Т А Н О В И В :

29 січня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчук С.В. про визнання недійсним шлюбного договору.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 09 жовтня 2015 року, в шлюбі народилась дитина - син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 17 листопада 2022 року між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюбний договір, який зареєстрований в реєстрі за № 3037 та посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С.В. Вказує, що цей шлюбний договір вона вимушена була укласти через збіг складних сімейних обставин, погроз та обману зі сторони відповідача. Після повномаштабного вторгнення вона з дитиною були вимушені виїхати в Республіку Польща, під час перебування в Польщі, ОСОБА_3 весь час вимагав у неї надати довіреність на продаж спільного майна, щоб придбачити більше житло. Коли вона прибула до нотаріальної контори для підписаня довіреності, їй було надано завчасно підготовлений шлюбний договір, який вона підписала під впливом тиску відповідача. Фактично після підписання оспорюваного договору у відповідача пропав інтерес до неї та до сім`ї, сімейні стосунки припинились, і в подальшому шлюб було розірвано.

Позивач вказує, що оспорюваний шлюбний договір істотно порушує її майнові права та інтереси та ставить її у надзвичайно невигідне становище, порівняно з відповідачем, оскільки за його пложеннями усе рухоме та нерухоме майно, в тому числі побутова техніка, меблі, тощо перейшли в одноосібну власність відповідача. Крім того, зазначає, що умови шлюбного договору посягають на інтереси неповнолітнього сина, звужують обсяг його прав. Умови шлюбного договору суперечать положенням Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Також, вказує, що шлюбний договір вчинений проти її справжньої волі, під тиском та шляхом обману з боку відповідача.

З наведених підстав, просить визнати недійсним шлюбний договір, укладений 17 листопада 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який зареєстрований в реєстрі за № 3037 та посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С.В.

Ухвалою судді від 01 лютого 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі з проведенням підготовчого засідання.

20 лютого 2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказує на безпідставність позову, заперечує викладені в позовній заяві обставини та просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

У відповіді на відзив від 22 лютого 2024 року позивач заперечила, викладене у відзиві та просила позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні просили в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян (держави), правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається, зі справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 2015 року, про що складено відповідний актовий запис № 1659 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції у Волинській області.

Від шлюбу сторони мають одну дитину - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2023 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

У період шлюбу, а саме 17 листопада 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюбний договір, який зареєстрований в реєстрі за № 3037 та посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Веремчуком С.В.

Відповідно до пункту 2.1 шлюбного договору все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте кожним з подружжя до реєстрації шлюбу, є особистим майном і належить на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане чи набуте.

Відповідно до п.2.2 шлюбного договору все майно, в тому числі рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте кожним з подружжя за час шлюбу, буде особистим майном і належатиме на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно було придбане чи оформлене.

Згідно з п.2.3 шлюбного договору майно, яке нажите подружжям під час шлюбу, є особистою приватною власністю того із подружжя, на чиє ім`я воно зареєстровано.

Майно ( рухоме та нерухоме), що буде отримане в дар або успадковане одним із подружжя під час шлюбу, належатиме на праві особистої приватної власності тому з подружжя, ким таке майно буде отримане в дар або успадковане ( п.2.4 шлюбного договору).

Відповідно до п.2.5 шлюбного договору весільні подарунки, а також одержані подружжям під час шлюбу інші подарунки, призначені для користування обох з подружжя (крім нерухомого майна та іншого майна, що підлягає державній реєстрації) меблі, побутова техніка тощо, - в період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу власністю того з подружжя, чиїми родичами ( друзями, знайомими, співробітниками та інш.) ці подарунки були зроблені.

П.2.6 шлюбного договору визначено? що грошові кошти на рахунках в банківських установах, будь-які банківські внески, в тому числі відсотки, нараховані по них, належатимуть на праві особистої приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я відкрито рахунок в банку.

П.2.7 шлюбного договору акції, цінні папери ( крім цінних паперів на пред`явника), придбані одним з подружжя за час шлюбу, а також дивіденди від них, належатимуть на праві особистої приватно власності тому з подружжя, на ім`я якого вони придбані або оформлені за час шлюбу.

П.2.8 шлюбного договору дивіденди, суми будь-яких відшкодувань та страхові суми, приплід до майна рухомого та нерухомого, особистих немайнових і майнових прав сторін будуть особистою приватною власністю того з них, на чиє ім`я вони зареєстровані.

2.9. шлюбного договору жіночі ювелірні вироби вважаються приватною власністю дружини. Чоловічі ювелірні вироби вважаються приватною власністю чоловіка.

2.10. шлюбного договору - доля в майні або доходах господарських товариств, приватних підприємств та інших комерційних організацій, придбана під час шлюбу, є під час шлюбу та у випадку його розірвання власністю того з подружжя, на чиє ім`я оформлене придбання вказаної долі.

2.11. шлюбного договору - придбані подружжям під час шлюбу кухонна та побутова техніка, меблі є в період шлюбу спільною сумісною власністю подружжя, а у випадку розірвання шлюбу власністю чоловіка.

2.12. шлюбного договору - транспортні засоби, придбані подружжям під час шлюбу, є власністю того з подружжя, на чиє ім`я оформлені та зареєстровані транспортні засоби.

У спірному правочині сторони зазначили, що зміст договору, правові наслідки вибраного ними правового режиму майна, відповідальність, права та обов`язки, а також зміст ст. 92-103 Сімейного кодексу України сторонам нотаріусом роз`яснено.

Пунктом 6.4 Договору визначено, що сторони заявляють, що жодна з них не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Згідно п. 6.7 Договору, сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей відносно умов даного договору.

Зазначеним шлюбним договором не передавалось у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (стаття 8 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (частина друга статті 7 СК України).

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку необхідно розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, тому відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина третя статті 6ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо:1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;2) заборона випливає із змісту акта законодавства;3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

З урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України (стаття 103 СК України).

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України.

У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Так, відповідно до частини першої статті 93СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов`язки.

У частинах четвертій, п`ятій статті 93СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Тобто, окрім загальних вимог щодо дійсності правочинів, встановлених ЦК України, частини четверта та п`ята статті 93СК України встановлюють спеціальні обмеження, щодо можливих умов шлюбного договору.

Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу. Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного суду від 10 травня 2022 року в справі №755/5802/20 (провадження № 61-17477св21) викладено такий висновок: «- положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин; - у статті 103СК України законодавець частково урегулював оспорюваність шлюбного договору. З урахуванням того, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин, то до недійсності шлюбного договору (його частини) підлягають застосуванню норми § 2 «Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону» глави 16 ЦК України;- для визнання судом оспорюваного шлюбного договору (його частини) недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення шлюбного договору (його частини); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне приватне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного шлюбного договору (чи його частини) недійсним, так і порушення (не визнання або оспорювання) суб`єктивного приватного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного шлюбного договору;- під змістом шлюбного договору розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Під вимогами, яким не повинен суперечити шлюбний договір (його частина), мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах; - у статті 60СК України закріплено принцип спільності майна подружжя. Сторони шлюбного договору мають можливість домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України. Тобто, сторони шлюбного договору можуть домовитися, що: майно, набуте за час шлюбу, але після укладення шлюбного договору, буде набуватися сторонами на праві спільної часткової власності; режим спільності майна (стаття 60 СК України) може бути змінений за домовленістю сторін на режим роздільності. Сторони можуть включити до шлюбного договору умову, що повністю виключає можливість виникнення в майбутньому спільного подружнього майна. При цьому майно, набуте за час шлюбу, належатиме кожному з подружжя на праві приватної власності (роздільне майно).

У постанові Верховного суду від 26 квітня 2023 року в справі №295/4072/21 (провадження № 61-10012св22) зазначено, що:«виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним».

У постанові Верховного суду від 26 лютого 2020 року в справі №755/19197/18 (провадження № 61-18343св19) зазначено, що:«норма статті 97СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права. Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом у відповідності до норм цивільного процесуального законодавства.»

Аналогічний правовий висновок сформовано Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14.

У постанові Верховного Суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що: «тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)».

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 як на підставу для визнання недійсним шлюбного договору, посилалася на те, що зміст укладеного договору ставить позивача та малолітню дитину у невигідне матеріальне становище.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Категорія "надзвичайно невигідне матеріальне становище", вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, та ці докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального права.

Аналогічні правові висновки сформовано Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14 та постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 201/4255/16-ц, від 01 червня 2022 року у справі № 759/23521/20, від 08 червня 2022 року у справі № 363/1545/20, від 23 лютого 2023 року у справі № 369/2435/20.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що шлюбний договір поставив її у надзвичайно невигідне матеріальне становище, а також зазначений договір не суперечить вимогам частини четвертої статті 93 та частині другій статті 97 СК України.

Покликання позивача на те, що умови договору поставили її у вкрай невигідне матеріальне становище, не визнаються судом обґрунтованими та доведеними, адже в судовому засіданні не було встановлено, що з часу укладення шлюбного договору до розірвання шлюбу, чи перебуваючи у шлюбі до укладення шлюбного договору, сторони придбавали рухоме чи нерухоме майно, право власності на яке реєструвалось за позивачем чи відповідачем

Зазначений договір в оскаржуваній частині не суперечить і частині п`ятій статті 93 СК України, оскільки сторони не передавали у власність один одному нерухоме чи рухоме майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а тільки встановили правовий режим майна, право власності на яке вже було зареєстровано за кожною із сторін,

Також, відповідно до п.6.5 шлюбного договору, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам, не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжнього волею, без будьякого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом виливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення. Вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи на договорі.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не містить доказів на підтвердження того, що саме на момент укладення шлюбного договору були порушені права позивача, не здобуто таких доказів і в ході розгляду справи.

Суд також звертає увагу, що аналіз вище наведених норм права дає підстави для висновку, що свобода договору у регулюванні майнових відносин між подружжям є істотно обмеженою. Такі сторони не вправі у договорах між собою визначати такі умови, реалізація яких призводитиме до істотного дисбалансу між правами та обов`язками кожного із подружжя.

Наявність підстав для визнання оспорюваного шлюбного договору (чи його частини) недійсним, так і порушення (не визнання або оспорювання) суб`єктивного приватного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного шлюбного договору, а не після його розірвання.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 201/4255/16-ц вказано, що: "норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу. Частинами другою, третьою та п`ятою статті 97 СК України встановлено, що сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства".

Установивши, що укладеним між сторонами шлюбним договором встановлено виключно умови щодо прав кожного з подружжя на майно та за оспорюваними умовами шлюбного договору перехід права власності на нерухоме майно від одного власника до іншого, яке підлягає державній реєстрації, не відбувся, а позивачка не довела, що умови шлюбного договору ставлять її у надзвичайно невигідне матеріальне становище, суд доходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами шлюбного договору.

Суд вважає, що на момент укладення шлюбного договору, ОСОБА_1 повністю усвідомлювала значення своїх дій та згідно із її вільним волевиявленням, котре відповідало її внутрішній волі як учасника вказаного правочину, була обізнана із вимогами сімейного законодавства України. Також розуміла значення вказаного правочину та його правові наслідки, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, крім того стверджувала, що умовами вказаного договору жоден з них не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище і не є результатом впливу тяжких обставин.

Посилання позивача на ту обставину, що нерухоме та рухоме майно, придбане під час шлюбу з відповідачем, відходить за шлюбним договором саме відповідачу, і саме це ставить її у надзвичайно невигідне матеріальне становище, суд не приймає до уваги, оскільки як встановлено судом, таке майно було придбано на ім`я відповідача до укладання шлюбного договору, з умовами якого позивач була достеменно обізнана, і позивач на час укладання відповідачем правочинів з придбання майна не висловлювала своїх заперечень щодо придбання майна одноосібно відповідачем

Позивачем також не надано належних та допустимих доказів того, що шлюбний договір був укладений внаслідок обману. Крім того, про зміст статей 182, 229, 230, 231, 233, 234, 235 ЦК України, статей 21, 24, 57, 58, 59, 60, 63, 64, 65, 103 СК України учасникам правочину, нотаріусом роз`яснено (пункт 20 шлюбного договору), і такі підтвердили, що не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору є зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, а у прикінцевих положеннях шлюбного договору (п.6.8) зазначено, що сторони попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебувають при здоровому глузді, розумі, ясній пам`яті та діють добровільно, розуміють значення своїх дій та правові наслідки таких.

Таким чином, судом в ході розгляду справи встановлено та підтверджено, що оскаржуваний шлюбний договір між позивачем та відповідачем укладений саме з наміром врегулювати майнові відносини між ними, як подружжям, визначити їх майнові права і обов`язки та встановити роздільний режим власності сторін. Передбачених законом підстав для визнання даного шлюбного договору недійсним судом під час розгляду справи не встановлено, оскільки зміст шлюбного договору не суперечить законодавству України, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору було вільним і відповідало його внутрішній волі; шлюбний договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що сторони з власної волі, без примусу, добровільно уклали під час шлюбу шлюбний договір, за яким змінили правовий режим спільності майна (ст. 60 СК України) на режим роздільності, за яким майно, нажите подружжям під час шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з подружжя, на чиє ім`я зареєстроване рухоме та нерухоме майно (або визначене як спільна сумісна власність чи спільна часткова власність згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України).

Такі дії сторін відповідають вимогам діючого законодавства, яке надає подружжю право самостійно визначити у договорі правовий режим майна, набутого за час шлюбу.

Крім того, зі змісту договору вбачається, що він не містить умов про передачу у власність одному із подружжя нерухомого майна та іншого майна, право на яке підлягає державній реєстрації, що прямо забороняється ст. 93 СК України.

А тому, з врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що оспорюваний шлюбний договір відповідає вимогам чинного законодавства, позивачем в ході розгляду справи не доведено що умови шлюбного договору містять положення які суперечать ст. 9, 93 та 103 СК України або не відповідають положенням ст.ст. 203, 215 ЦК України,а відтак, в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2-5,11-13,141,279,352,354,430 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним шлюбного договору відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складення повного тексту рішення - 17 травня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.М. Філюк