Номер провадження: 22-ц/813/396/24
Справа № 522/3419/20
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря: Козлової В.А.,

представника ДВК ОМР Карачковського П.П.,

представника ОМР Вишневецької А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Шенцевої О.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа: Департамент комунальної власності Одеської міської ради про визнання незаконними та скасування рішення та свідоцтва про право власності,

встановив:

28.02.2020 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Одеської міської ради (далі ОМР), Виконавчого комітету Одеської міської ради (далі ВК ОМР), третя особа: Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі - ДВК ОМР), про визнання незаконними, скасування рішення та свідоцтва про право власності.

Позовні вимоги були обгрунтовані тим, позивачі є власниками квартир в буд. АДРЕСА_1 .

У даному будинку розташоване підвальне приміщенні площею 116,7 кв.м, що призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. В даному підвальному приміщені розташовані система водовідведення, відкрите прокладання загальнобудинкових інженерних мереж водопостачання, водовідводу (каналізації), лічильники холодної та гарячої води та яким мешканці будинку користуються як допоміжним приміщенням.

Проте в лютому 2020 року в дворі будинку з`явилися невідомі фізичні особи з намірами орендувати підвальне приміщення й заявили, що воно є власністю ОМР, на підтвердження чого було надано копії правовстановлюючих документів на підвальне приміщення. Із зазначених підстав позивачі були змушені звернутися до ДКВ РМР із письмовою заявою і 19.02.2020 року отримали відповідь, що підвальне приміщення передано до комунальної власності територіальної громади м.Одеси, в особі ОМР, та не є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку. Позивачі зазначали, що 21.02.2020 року вони отримали в Департаменті архівної справи і діловодства ОМР копію Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 20.09.2007 року за №1023 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м.Одеси», в Додаток до якого в п.46 включено підвальне приміщення № НОМЕР_1 , загальною площею 116,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , з якого вбачається що підвальне приміщення в будинку АДРЕСА_1 передано у комунальну власність територіальної громади міста Одеси, в особі ОМР, й після цього звернулися до суду за захистом своїх порушених прав, як співвласники допоміжного приміщення будинку, із вказаним позовом та просили його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено (т.1, а.с.201-208).

Поновлено строк позовної давності, визнавши причину його пропуску поважною.

Визнано незаконним та скасовано пункт 46 «Підвальне приміщення №503, загальною площею 116,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 » Додатку до Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 20 вересня 2007 року за №1023 «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м.Одеси».

Визнано незаконним та скасовано Свідоцтво про право власності від 15 жовтня 2007 року, серії НОМЕР_2 , видане ВК ОМР на нежиле підвальне приміщення № НОМЕР_1 , загальною площею 116,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ДВК ОМР ставить питання про скасування вищевказаного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року, ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.1, а.с.215-227).

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У зв`язку зі звільненням головуючого у справі судді ОСОБА_5 у відставку з посади судді, відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 126/0/15-23 року від 21 лютого 2023 року, з урахуванням службової записки у даній справі про заміну судді-доповідача, на підставі п. 3.9 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2018 року (із змінами та доповненнями), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.03.2023 року головуючий у справі суддя Гірняк Л.А. була замінена на суддю ОСОБА_6 , судді: Комлева О.С., Цюра Т.В. (т.2, а.с.22).

В подальшому, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2024 року судді Комлева О.С., Цюра Т.В. замінені на постійно діючий склад колегії суддів: Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М. (т.2, а.с.24-25).

Крім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.09.2023 року у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу (т.2, а.с.51-52).

29.03.2024 року справа разом із висновком експерта надійшла до суду апеляційної інстанції (т.2, а.с.127-139).

Ухвалою суду від 02.04.2024 року у справі поновлено провадження та справа була призначена до розгляду на 29.05.2024 року о 15 год.00 хв.(т.2, а.с.143).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю представників ОМР і ДВК ОМР та у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання (т.2, а.с.144-148).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває в провадженні апеляційного суду тривалий час (т.1, а.с.249), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати у відкритому судовому засіданні, за участю представників ОМР і ДКВ ОМР, та у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що спірне приміщення не є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, а також те, що співвласники спірного приміщення (позивачі у справі) не надавали згоду на передачу спірного приміщення у власність ОМР (т.1, а.с.201-208).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі є мешканцями та власниками квартир, розташованих у багатоквартирному буд. АДРЕСА_1 на підставі правовстановлюючих документів: ОСОБА_1 - власник кв. АДРЕСА_2 ; ОСОБА_2 - власник кв. АДРЕСА_3 ; ОСОБА_3 власник кв. АДРЕСА_4 ; ОСОБА_4 - власник кв. АДРЕСА_5 (т.1, а.с.18-14).

Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усім власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Частиною 1 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004 року визначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року № 76, допоміжні приміщення житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Згідно із Законом України «Про житлово-комунальні послуги» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Законодавець розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» зазначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Згідно ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і та інше) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Отже, без згоди всіх співвласників на відчуження допоміжного приміщення таке відчуження є незаконним.

Допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у постанові від 18.07.2018 року, справа № 916/2069/17.

Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Нежилі приміщення - це приміщення, які належать до житлового комплексу, але не відносяться до житлового фонду і є самостійними об`єктами цивільно-правових відносин.

При цьому допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому відсутні підстави стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно відноситися до допоміжного та бути нежитловим (постанова Верховного Суду від 06.08.2019 року у справі № 914/843/17).

Визначальним для правильного вирішення подібних спорів є з`ясування та визначення правового статусу спірних приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановлення, чи належать спірні приміщення до числа допоміжних, чи є нежитловими приміщеннями в структурі житлового будинку, з урахуванням характеристик таких приміщень.

Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 06.08.2019 року у справі № 914/843/17.

Як вбачається із відповіді КУ «Муніципальна служба комунальної власності Одеської міської ради» від 12.02.2020 року за №01-06/38-КУ від 12.02.2020 року розпорядженням міського голови від 28.01.2003 року №97-01р «Про передачу майна у повне господарське відання комунальним підприємствам «Дирекція єдиного замовника», на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць комунальної власності», а також на підставі свідоцтва про право власності від 15.10.2007 року, серія САВ №333701 спірне нежитлове приміщення належить до комунальної власності територіальної громади м.Одеси, в особі ОМР, та не є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку (т.1, а.с.26).

Також в матеріалах справи міститься свідоцтво про право власності, серії НОМЕР_2 , на нежиле підвальне приміщення № НОМЕР_1 , загальною площею 116,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке видане 15.10.2007 року ВК ОМР на підставі рішення ВК ОМР №1023 від 20.09.2007 року (т.1, а.с.27).

В цьому рішенні №1023 від 20.09.2007 року «Про реєстрацію об`єктів комунальної власності м.Одеси», а саме в п.46 Додатку до цього рішення до переліку об`єктів нежитлового фонду комунальної власності включено підвальне приміщення №503, загальною площею 116,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.35).

Проте, в матеріалах справи міститься висновок експерта № 019/2020 від 17.03.2020 року, відповідно до якого приміщення підвалу площею 116,7 кв.м., розташованого в буд. АДРЕСА_1 проходять загально-будинкові інженерні комунікації будинку, а саме: мережа водопостачання та мережа побутової каналізації, які забезпечують санітарно-гігієнічні умови експлуатації будинку та побутове обслуговування мешканців, встановлені лічильники обліку води та влаштований тепловий вузол управління системою опалення будинку, який забезпечує квартирне теплопостачання мешканців будинку, а отже відповідно до вимог нормативно-правових та нормативно-технічних актів обстежувані приміщення підвалу відносяться до допоміжних приміщень будинку №5 (т.1, а.с.114-158).

Відповідно до наданої КП ЖКС «Порто-Франківський» на адвокатський запит інформації №2363/11 від 22.10.2020 року буд. АДРЕСА_1 складається з трьох флігелів: фасадний 5 поверховий, 31 квартира; лівовортній 2 поверховий, 11 квартир; противоротній 3 поверховий, 13 квартир. Підвальне приміщення площею 116,7 кв.м. знаходиться в фасадному 5 поверховому флігелі; системи водовідведення та водопостачання проходять через підвальне приміщення 5 поверхового будинку, дані інженерні мережі обслуговують 2-х та 3-х поверхові флігелі; система теплопостачання (елеваторний вузол) також знаходиться в даному підвальному приміщенні 5 поверхового флігелю (т.1, а.с.188-189).

Крім того, як вже зазначалося вище, судом апеляційної інстанції за клопотанням ДКВ ОМР ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.09.2023 року було призначено у справі судову будівельно технічну експертизу (т.2, а.с.51-52).

Згідно наданого висновку експерта № 23-4963 від 21.03.2024 року, приміщення підвалу № 503, загальною площею 116,7 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , не відноситься до нежитлового об`єкту нерухомості, яке є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, а відноситься до допоміжних приміщень житлового будинку, які за функціональним призначенням передбачені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (т.2, а.с.128-138).

Таким чином, нежиле підвальне приміщення № 503, загальною площею 116,7 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є допоміжним приміщенням будинку, а тому є спільною сумісною власністю мешканців буд. АДРЕСА_1 .

У зв`язку з чим, посилання заявника апеляційної скарги на те, що спірне підвальне приміщення є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою співвласників.

Доказів того, що співвласники буд. АДРЕСА_1 , у тому числі позивачі у справі, надавали згоду на передачу у власність ОМР спірного підвального приміщення, матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

Згідно ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Крім того, за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права.

Таким чином, враховуючи, що спірне підвальне приміщення не є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, та відноситься до допоміжних приміщень житлового будинку, а також те, що співвласники спірного приміщення не надавали згоду на передачу його у власність ОМР, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи заявника апеляційної скарги, а також представника ОМР про те, що позивачі звернулися до суду із позовом з пропуском строку позовної давності, про застосування якого просив представник ОМР Грабовський В.О. (т.1, 153-154).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про своє порушене право з боку ВК ОМР позивачам стало відомо лише у лютому 2020 року (т.1, а.с.26). З даним позовом позивачі звернулися 28.02.2020 року, тобто в межах строку, встановленого ст.257 ЦК України.

Враховуючи, що матеріали справи не мають жодного доказу того, що про порушення своїх прав позивачі дізнались раніше, вони не пропустили трирічного строку для захисту своїх прав.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.

Враховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.06.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький