УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року

м. Київ

справа № 404/1899/22

провадження № 61-6730ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 листопада 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яременко Анастасії Сергіївни, боржник - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Одеса) Яременко А. С., боржник - ОСОБА_2 .

Скарга мотивована тим, що постановою державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яременко А. С.

від 31 березня 2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1

за виконавчим листом № 404/18/99/22, виданим 29 березня 2023 року Кіровським районним судом м. Кіровограда, про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Вказувала, що стягнення державним виконавцем за виконавчим листом проводилось не у повному обсязі, тому нею було подано заяву з проханням зробити перерахунок заборгованості з урахуванням відомостей про доходи,

що наявні в Державній податковій службі України. Однак за результатами звернення їй надано відповідь про відмову в проведенні перерахунку у зв`язку

з належним відрахуванням коштів із заробітку боржника, з урахуванням середнього заробітку для даної місцевості, оскільки він є фізичною особою-підприємцем на спрощеній системі оподаткування.

У подальшому вона звернулася зі скаргами на бездіяльність державного виконавця до керівника Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Одеса) Чубари Л. В. та отримала відповідь про відмову у задоволенні скарги.

Також зверталася до Міністерства юстиції України, однак після реєстрації скарги Департаментом державної виконавчої служби вона була перенаправлена

для розгляду до Управління забезпечення примусового виконання рішень Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), за результатами якого ОСОБА_1 отримала відповідь аналогічну попередній.

Вважала, що маючи інформацію про те, що боржник є фізичною особою-підприємцем на спрощеній системі оподаткування, державний виконавець

з метою дотримання прав дітей на належне матеріальне забезпечення

повинен обраховувати розмір аліментів, виходячи не з розміру середньої заробітної плати для даної місцевості, а з фактичного доходу божника.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила:

- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яременко А. С. щодо нездійснення перерахунку заборгованості за виконавчим листом № 404/1899/22, виданим 23 вересня 2023 року Кіровським районним судом м. Кіровограда

про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на дітей, виходячи з фактичних доходів божника, зазначених у податковій декларації платника єдиного податку;

- зобов`язати державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яременко А. С. здійснити перерахунок суми заборгованості ОСОБА_2 за виконавчим листом № 404/1899/22, виданого 23 вересня 2023 року Кіровським районним судом м. Кіровограда,

про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів

на утримання дітей, виходячи з фактичних доходів боржника, зазначених

у податковій декларації платника єдиного податку та вчинити дії зі стягнення заборгованості.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 листопада 2023 року, залишеною без змін постановою Кропивницького апеляційного суду

від 14 березня 2024 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні скарги.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що боржник є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, тому має сплачувати аліменти, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

01 травня 2024 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, звернулася

до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 листопада 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року у цій справі, у якій заявниця, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 листопада 2023 року

та постанову Кропивницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року

і ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Касаційна скарга надійшла з пропуском строку на касаційне оскарження, передбаченого статтею 390 ЦПК України.

У касаційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень з посиланням на те, що строк пропущено

з поважних причин, оскільки повний текст постанови Кропивницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року складено 05 квітня 2024 року,

а оприлюднено - 11 квітня 2024 року.

Касаційна скарга здана до поштового відділення 01 травня 2024 року, тобто

у межах строку на касаційне оскарження, передбаченого статтею 390 ЦПК України.

Розглядаючи вказане клопотання, суд доходить висновку, що воно підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо

в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання)

без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється

з дня складення повного судового рішення.

За частиною другою статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право

на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення

є відкритими та підлягають оприлюдненню в Єдиному державному реєстрі судових рішень (далі - Реєстр) не пізніше наступного дня після їх виготовлення

і підписання. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

За частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»

суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Встановлено, що повний текст постанови Кропивницького апеляційного суду

від 14 березня 2024 року складено 05 квітня 2024 року, а оприлюднено в Реєстрі

11 квітня 2024 року.

На підставі зазначеного Верховний Суд доходить висновку, що заявниця не могла дізнатися про складання повного тексту постанови апеляційного суду раніше, ніж її було опубліковано в Реєстрі, а копія вказаної постанови не могла бути направлена заявниці раніше зазначеної дати.

За таких обставин, слід вважати, що касаційна скарга від 30 квітня 2024 року,

яка здана до поштового відділення 01 травня 2024 року, подана протягом тридцяти днів з дня вручення судового рішення.

Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, він підлягає поновленню.

Підставою касаційного оскарження ухвали Кіровського районного суду

м. Кіровограда від 14 листопада 2023 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 , який є фізичною особою - підприємцем та перебуває на спрощеній системі оподаткування, фактично зловживає положенням частини другої статті 195 СК України та уникає відповідальності щодо утримання дітей, будучи при цьому фізично здоровим

та маючи стабільний дохід, який в рази перевищує середній заробіток. Бездіяльність державного виконавця щодо не проведення перерахунку заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 відповідно до фактично отриманого доходу є протиправною та такою, що сприяє боржнику в ухиленні

від виконання судового рішення про призначення та визначення розміру аліментів на дітей.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження

у цій справі.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Виходячи з матеріалів касаційної скарги та змісту оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд доходить висновку, що скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами попередніх інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Суди встановили, що з наданої копії виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1

31 березня 2023 року державним виконавцем Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яременко А. С. ухвалено постанову

про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 404/1899/22, виданого Кіровським районним судом м. Кіровограда,

про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 21 квітня 2022 року і до досягнення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, тобто

до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а потім продовжувати стягнення в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Постановою державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яременко А. С. від 31 березня 2023 року звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

12 травня 2023 року на депозитний рахунок відділу надійшли кошти в сумі

47 972,33 грн, які розподілено таким чином: 47 90,33 грн - заборгованість

за аліментами та 69,00 грн - витрати виконавчого провадження.

30 травня 2023 року ОСОБА_2 до матеріалів виконавчого провадження долучено податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особи - підприємця.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи,

а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті

411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, третьою статті 406 ЦПК України передбачено, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку

у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються

у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства, зокрема, є обов`язковість судового рішення.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим

до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (стаття 129-1 Конституції України).

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення

є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права

на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду,

що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів

і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема,

на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження

при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень

у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Тобто з метою забезпечення реального виконання судового рішення

та ефективного захисту порушених прав, ЦПК України передбачає спеціальні форми реагування, зокрема розділом VІІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України визначено порядок судового контролю

за виконанням судових рішень в цивільних справах.

Так, статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права

чи свободи.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів

у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження

№ 12-197гс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України (статті 447 ЦПК України) пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження

№ 61-10355св19) Верховний Суд вказав, що «завданням цивільного судочинства

є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи

або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів

у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У справі, судові рішення в якій оскаржила ОСОБА_1 , заявниця оскаржує бездіяльність державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яременко А. С. щодо нездійснення перерахунку заборгованості за аліментами, виходячи з фактичних доходів боржника, зазначених у податковій декларації платника єдиного податку.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, тому розмір щомісячного платежу за аліментами повинен був бути нарахований, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, відповідно до вимог частини другої статті 195 СК України.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій

з огляду на таке.

Частиною третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем

у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Відповідно до частини першої статті 195 СК України заборгованість

за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував

за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Згідно з частиною другою статті 195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості

або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід)

у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Тобто у частині другій статті 195 СК України визначено, що заборгованість

за аліментами платника аліментів, який або є фізичною особою - підприємцем

і перебуває на спрощеній системі оподаткування на час виникнення заборгованості, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Поняття «середня заробітна плата для даної місцевості» є макроекономічним показником, який як і інші макроекономічні показники, збирається та складається Державною службою статистики України і використовується, у тому числі,

при проведенні грошово-кредитної політики та аналізу фінансової стабільності. Макроекономічні показники розраховуються за допомогою системи національних рахунків як комплексу взаємопов`язаних балансових таблиць, показники яких призначені для визначення розміру доходу, споживання, накопичення і величини капітальних витрат. Середня заробітна плата для даної місцевості

як макроекономічний показник обчислюється як середнє арифметичне значення заробітних плат певної групи працівників (наприклад, по підприємству, по галузі, по регіону). Розраховується, виходячи із фонду оплати праці працівників (включаючи оплату праці сумісників), премій, винагород за підсумками роботи

за рік та одноразових заохочень.

З огляду на те, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір щомісячного платежу за аліментами повинен був бути нарахований, виходячи

із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, відповідно до вимог частини другої статті 195 СК України.

Схожі висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 404/2935/19 (провадження № 61-14715св23), від 02 жовтня 2023 рокуу справі № 333/5449/22 (провадження № 61-5528св23).

Таким чином, касаційний суд вважає правильними висновки судів першої

та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні скарги з наведених підстав.

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судів попередніх інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявниці

з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення

у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, від 03 квітня 2008 року) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді

на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів вважає, що судові рішення, які переглядаються, є достатньо мотивованими.

Оскільки правильне застосування судами попередніх інстанцій законодавства України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування

чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що касаційна скарга на ухвалу Кіровського районного суду

м. Кіровограда від 14 листопада 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Крім того, ОСОБА_1 заявлено клопотання про передачу справи на розгляд об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду.

Клопотання мотивоване тим, що наявна судова практика із застосування статті 195 СК України, подібна до тієї, яка застосована судами попередніх інстанцій

в оскаржуваних судових рішеннях, однак за умови сьогодення такий правовий підхід втратив свою актуальність і тлумачення положень статті 195 СК України в частині стягнення аліментів з фізичних осіб-підприємців потребує перегляду.

Питання про передачу справи на розгляд об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи після вирішення судом питання про відкриття провадження

та витребування матеріалів справи.

Оскільки судом касаційної інстанції не постановляється ухвала про відкриття касаційного провадження у справі № 404/1899/22, тому у задоволенні клопотання ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись статтею 390, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суду складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 листопада 2023 року

та постанови Кропивницького апеляційного суду від 14 березня 2024 року.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи

на розгляд об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда

від 14 листопада 2023 року та постанову Кропивницького апеляційного суду

від 14 березня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1

на бездіяльність державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Яременко Анастасії Сергіївни, боржник - ОСОБА_2 .

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська