№ 201/6336/23
провадження 2/201/304/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна про стягнення грошової суми за договором про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 01 червня 2023 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про стягнення грошової суми за договором про поділ майна подружжя, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві, а його представник в судовому засіданні посилаються на те, що 27 листопада 1999 року між сторонами було укладено шлюб, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох малолітніх дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Стосунки в сім`ї згодом не склалися, виникали конфлікти, були припинені подружні відносини і стало питання про розлучення; сторони звернулися до суду і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року їх шлюб було розірвано, вказане рішення набрало законної сили.

11 листопада 2019 року, між позивачем та відповідачем було укладено Договір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, посвічений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 3201.

Предметом цього договору є майно, яке було придбано позивачем та відповідачем в період перебування у шлюбі, перелік якого визначено п. 1.2 вищезазначеного договору про поділ майна.

Маючи на меті припинення права спільної сумісної власності та встановлення режиму особистої власності щодо зазначеного у тексті договору майна, керуючись при цьому принципом добровільності визначення способів поділу спільного майна подружжя, сторони дійшли згоди про його поділ, з урахуванням особистого внеску кожного у придбання майна, та цим договором юридично закріпили своє взаємне волевиявлення щодо поділу майна, що закріплено пунктом 1.5. договору про поділ майна,

П. 1.5.12. договору про поділ майна підтверджено, що грошові кошти у розмірі 172 000 (сто сімдесят дві тисячі) доларів США, які належать на праві особистої приватної власності ОСОБА_5 , переходять в особисту приватну власність ОСОБА_6 .

Однак, як стверджує позивач, порушуючи умови договору про поділ майна, відповідач грошові кошти у розмірі 172 000 (сто сімдесят дві тисячі) доларів США, станом на 31 травня 2023 року не було передано в особисту приватну власність позивача.

Враховуючи наведене, позивач просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 за Договором про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, від 11 листопада 2019 року грошову суму у розмірі 172 000 доларів США, що згідно повідомлення НБУ України від 31 травня 2023 року про офіційний курс гривні до іноземної валюти становить еквівалент 6 289 799 (Шість мільйонів двісті вісімдесят дев?ять тисяч сімсот дев?яносто дев?ять) гривень 20 копійок, а також стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 13 420 грн. 00 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000 гривень 00 копійок.

Отже, позивачка просить стягнути грошову суму. В добровільному порядку домовитися про вказане відповідач відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач, на її думку, має право на стягнення вказаних коштів в судовому порядку. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя та виконання договору, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує.

Позивач вважає невизначеність з цими коштами протиправною, порушені її права та закон, так як вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном (грошима). Звернулася до відповідача з цим питанням, але отримала відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просила задовольнивши позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні позовні вимоги фактично не визнали та подали відзив на позовну заяву, в якому заперечують проти позовної заяви в цілому, просить відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі, посилаючись на те, що на виконання п.п. 1.5.12. договору про поділ майна відповідачем було передано в особисту приватну власність ОСОБА_9 172 000 доларів США, за які, у тому числі, нею було придбано нерухоме майно, а саме, квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , в якій, наразі, проживають позивач разом з спільними дітьми позивача та відповідача.

11 липня 2023 року відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної давності, в якій відповідач посилається на те, що позивач мав можливість звернутись до суду з цим позовом, у період з 11 листопада 2019 року, і трирічний строк на звернення з даними вимогами сплив ще 11 листопада 2022 року.

Позивач заперечувала проти даної заяви, вважаючи, що строк позовної давності почав відлік з моменту направлення позивачем відповідачу листа-вимоги від 06 квітня 2023 року.

В судовому засіданні представник зазначив не згоду відповідача з викладеними в позові обставинами, вважаючи вимоги безпідставними, оскільки нотаріально посвідчений договір належним чином виконаний і гроші позивачці відповідачем передані. Позовні вимоги не обгрунтовані, не доведені і протирічливі, доказів на їх підтвердження суду не надано. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі

02 серпня 2023 року у засіданні від представника відповідача надійшло клопотання про залучення до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса ДМНО Бондар І.М., оскільки вимоги позову можуть торкатися її інтересів, так як вона посвідчувала укладений сторонами договір, що є предметом розподілу між сторонами, тобто вона має безпосереднє відношення до спірного питання позивача по позову в такій якості, і розгляд справи можливий саме за її участю в такій якості.

Судом в передбаченому законом порядку було розглянуто вказане клопотання та залучено вказаного приватного нотаріуса до участі в справі в якості третьої особи.

Третя особа приватний нотаріус ДМНО Бондар І.М. в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, надала свої письмові пояснення, в яких було зазначено, що сторони при підписанні даного договору підтвердили, що не помиляються щодо обставин, які мають істотне значення, не вводять один одного в оману, цей договір не вчиняється проти справжньої волі сторін, не вчиняється під впливом тяжкої обставини. Нотаріусом було підтверджено, що останньою (нотаріусом) пояснено сторонам природу даного договору, його істотні умови, обов`язки сторін, тощо, роз`яснено сторонам наслідки укладання даного договору. Також нотаріусом було зазначено, що сторони підтвердили, що будь-яких зауважень, доповнень до цього договору не мають, що сторони не мають один до одного претензій, і що всі розрахунки за даним договором здійснено. Просила проводити розгляд справи без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаної третьої особи.

Вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, свідків, з`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні з наданих сторонами письмових доказів та пояснень з`ясовано, що 27 листопада 1999 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 951.

Від шлюбу позивач та відповідач мають двох неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис № 12), та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис № 05).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року у справі № 201/10743/19 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

11 листопада 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про сплату аліментів на дітей, визнання місця проживання дітей та умов участі у їх вихованні після розірвання шлюбу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 3200.

За умовами даного договору місце проживання дітей визначено з матір`ю, за адресою: АДРЕСА_1 , квартира на момент укладання договору не перебувала у власності а ні позивача, а ні відповідача.

Того ж дня, 11 листопада 2019 року, між позивачем та відповідачем було укладено Договір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, посвічений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 3201.

Предметом цього договору є майно, яке було придбано позивачем та відповідачем в період перебування у шлюбі, перелік якого визначено п. 1.2 вищезазначеного договору про поділ майна.

Маючи на меті припинення права спільної сумісної власності та встановлення режиму особистої власності щодо зазначеного у тексті договору майна, керуючись при цьому принципом добровільності визначення способів поділу спільного майна подружжя, сторони, дійшли згоди про його поділ, з урахуванням особистого внеску кожного з подружжя у придбання майна, та цим договором юридично закріпили своє взаємне волевиявлення щодо поділу майна, що закріплено пунктом 1.5. договору про поділ майна,

Зокрема, п.п. 1.5.12. договору про поділ майна зафіксовано, що грошові кошти у розмірі 172 000 (сто сімдесят дві тисячі) доларів США, які належать на праві особистої приватної власності ОСОБА_5 , переходять в особисту приватну власність ОСОБА_6 .

У договорі про поділ майна позивачем та відповідачем не було визначено умови передачі грошових коштів у розмірі 172 000 доларів США (які були особистою приватною власністю відповідача) у власність позивача, у тому числі, не зазначено у який спосіб повинно бути зафіксовано факт передачі грошових коштів, а тому не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що передання коштів повинно підтверджуватись виключно квитанціями з призначенням відповідного платежу.

Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. у своїх письмових поясненнях було зазначено, що будь-яких зауважень, доповнень до цього договору сторони не мали, не мали один до одного претензій, та підтвердили, що всі розрахунки за даним договором здійснено.

Судом також встановлено, що 11 листопада 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 3202. Так, за умовами даного договору, а саме п. 2 договору, позикодавець (позивач у справі) передає позичальнику (відповідач у справі) 1 225 094 грн. 35 коп. (один мільйон двісті двадцять п`ять тисяч дев`яносто чотири гривні тридцять п`ять копійок), що курсом НБУ станом на 11 листопада 2019 року становить 50 000 доларів США (1 долар США = 24.501887 грн.).

12 листопада 2020 року відповідачем було повернуто позивачу 1 225 094 грн. 35 коп. (один мільйон двісті двадцять п`ять тисяч дев`яносто чотири гривні тридцять п`ять копійок), що курсом НБУ станом на 11 листопада 2019 року становить 50 000 доларів США (1 долар США = 24.501887 грн.), що підтверджується розпискою від 12 листопада 2020 року.

Матеріалами справи підтверджено, що 14 листопада 2019 року було укладено Договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з внесенням повної суми оплати за квартиру.

З пояснень відповідача та показань свідка ОСОБА_10 вбачається, що для проведення колишніми власниками квартири у банку перевірки справжності банкнот, 14 листопада 2019 року була передана відповідачем грошова сума у розмірі 110 000 доларів США, про що складено розписку, у якій зафіксовано на що саме передаються грошові кошти, а саме, на придбання квартири по АДРЕСА_1 .

Крім того, враховуючи те, що укладання договору купівлі-продажу квартири було перенесено з 11 листопада 2019 року на 14 листопада 2019 року, що підтверджено було і поясненнями, наданими третьою особою, з метою підтвердження факту передання коштів відповідачем позивачу за умовами договору про поділ майна, у розписці було зафіксовано, що грошові кошти у розмірі 110 000 доларів США було передано саме відповідачем, а не позивачем.

Укладаючи 14 листопада 2019 року договір купівлі-продажу квартири відповідною заявою підтверджено, що придбане майно є особистою приватною власністю позивача, а, відтак, відповідач не має на неї будь-яких прав. Необхідність в укладанні вищезазначеної заяви була пов`язана з тим, що на момент укладання договору купівлі-продажу квартири, рішення про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем не вступило в законну силу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Але позивачка просить стягнути вказану в договорі грошову суму. В добровільному порядку домовитися про вказане відповідач відмовляється, що свідчить про наявність між ними спору, а тому позивач, на її думку, має право на стягнення вказаних коштів в судовому порядку. Інший варіант поділу спільного сумісного майна подружжя та виконання договору, який був би настільки ж ефективний, за цих обставин не існує. Тому позивач вважає невизначеність з цими коштами протиправною, порушені її права та закон, так як вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном (грошима). Звернулася до відповідача з цим питанням, але отримала відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просила задовольнивши позов у повному обсязі.

Суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом в судовому засіданні встановлено, що дійсно 27 листопада 1999 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 951.

Від шлюбу позивач та відповідач мають двох неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Сумісне життя між сторонами не склалося, в сім`ї не було взаєморозуміння, виникали сварки і конфлікти, що призвело до розпаду сім`ї. Прийняті наміри до порозуміння та примирення ні до чого не призвели. Примирення та збереження сім`ї неможливі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2019 року у справі № 201/10743/19 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Рішення набрало законної сили.

11 листопада 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір про сплату аліментів на дітей, визнання місця проживання дітей та умов участі у їх вихованні після розірвання шлюбу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 3200.

За умовами даного договору місце проживання дітей визначено з матір`ю, за адресою: АДРЕСА_1 , квартира на момент укладання договору не перебувала у власності а ні позивача, а ні відповідача.

Того ж дня, 11 листопада 2019 року, між позивачем та відповідачем було укладено Договір про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, посвічений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., зареєстрований в реєстрі за № 3201.

Предметом цього договору є майно, яке було придбано позивачем та відповідачем в період перебування у шлюбі, перелік якого визначено п. 1.2 вищезазначеного договору про поділ майна.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 Цивільного кодексу України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Отже, відносно доводів позивача про те, що позивач придбала квартиру за власні кошти, які мала до моменту укладання договору про поділ майна, і які не мають відношення до даного договору, у тому числі, з власних коштів передала завдаток за квартиру у розмірі 12 000 доларів США, та так само надала позику відповідачу у сумі 50 000 доларів США, позивач не долучає до матеріалів справи достатніх та належних доказів того, що мала у своїй особистій приватній власності кошти у сумі 122 000 доларів США на придбання квартири, 50 000 доларів США для надання позики, а записи у трудовій книжці, виписка з ЄДРЮОФОПГФ, виписка з рахунків з 2017 року по 2020 рік ніяким чином не можуть підтвердити, що це саме ті кошти, за які було куплено квартиру, або надано позику, оскільки у призначенні платежу цього не зазначено, і загальної суми також недостатньо, вона є значно меншою аніж 172 000 доларів США.

Зі змістом наданих документів, які є фактично виписками по рахункам про рух коштів, які належали позивачу, лише вбачається, що з цих рахунків перераховувались кошти на інші рахунки, здійснювалась оплата податків та інших зборів, але ніяк не вбачається, що на дату укладання договору про купівлю-продаж квартири, договору про надання позики позивач мала у своїй особистій приватній власності 172 000 доларів США.

Це лише свідчить про те, що ці кошти витрачались позивачем протягом 2017-2020 року, у тому числі, на потреби сім`ї.

23 січня 2024 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20 (ЄДРСРУ № 116920101) досліджувала питання щодо доходів отриманих другим із подружжя від зайняття підприємницькою діяльністю, чи є він об`єктом права спільної сумісної власності. І у своїй постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що одним з об`єктів права спільної сумісної власності є доходи, одержані одним з подружжя, у тому числі й від здійснення підприємницької діяльності, які підлягають поділу між кожним з подружжя.

А тому, доводи позивача про те, що отримані нею доходи від зайняття підприємницькою діяльністю є її особистою приватною власністю, за які і було придбано квартиру за договором від 14 листопада 2019 року, та надано позику відповідачу не відповідають дійсності.

Великою Палатою Верховного Суду було зазначено, що якщо другий із подружжя використав дохід від здійснення підприємницької діяльності на свій розсуд, проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, такі кошти слід було б врахувати при поділі.

Враховуючи, що позивач не змогла довести належними та достатніми доказами наявність у її особистій приватній власності 172 000 доларів США, окрім тих, що були передані у її особисту приватну власність відповідачем за умовами договору про поділ майна, відсутніми є правові підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідачу, у свою чергу не має необхідності доводити наявність у своїй особистій власності грошових коштів у сумі 172 000 доларів США, оскільки цей факт зафіксовано сторонами у договорі про поділ майна від 11 листопада 2019 року.

Всі інші доводи позивача не були прийнятті до уваги суду, оскільки не мають відношення до предмету та підстав позову.

З урахуванням вищезазначеного, вбачається, що належними та достатніми доказами доводиться факт передання в особисту приватну власність ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 172 000 (сто сімдесяти дві тисячі) доларів США, що належали на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 .

Для спростування вищезазначених обставин позивачем не доведено, що вона мала у своїй особистій приватній власності грошові кошти у сумі 172 000 доларів США.

При цьому, суд вважає, що не є збігом те, що за квартиру було сплачено разом з завдатком 122 000 доларів США, а у розмірі 50 000 доларів США надано позику відповідачу, що у сукупності складає саме 172 000 доларів США.

Та, крім того, укладання даних договорів відбулось після укладання договору про поділ майна, що свідчить про те, що позивач отримала ці кошти від відповідача, та розпорядилась ними, як вважала за потрібне, оскільки ці кошти перейшли у її особисту власність за умовами договору про поділ майна.

Згідно п. 1, 2 ч. 1 ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України, для ухвалення рішення у цивільній справі суд має встановити, зокрема, чи мали місце і обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також фактичні дані, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

З вищенаведеного вбачається, що позовні вимоги позивача базуються на обставинах, яких не існувало.

Отже, суд не може погодитися з позицією позивача.

Встановивши вказані обставини справи, а також керуючись вказаними нормами права, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Крім того, з урахуванням закріплених в пункті 6 статті З ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 Цивільного кодексу України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс16 та Верховним Судом в постанові від 06 лютого 2018 року в справі №201/1567/14-ц.

В зв`язку з зазначеним суд звертає увагу на наступне: саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Застосовуючи норму ст. 60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст. 60 СК вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям в їх сукупності.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

В зв`язку з цим суд звертає увагу і на те, що вказана квартира була придбана позивачкою, коли рішення про розлучення ще не набрало законної сили, а договір, на який посилається позивачка, вже був укладений і фактично виконаний.

Належних та допустимих доказів з приводу того, що відповідач не виконав вказаний договір та не передав зазначених позивачкою коштів суду не надано, що є також самостійною підставою для відмови у задоволенні_позовних вимог.

Стосовно обраного позивачем способу захисту прав - застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати

Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц, провадження №

14-651цс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування

конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

З одного боку позивачка ставить питання про стягнення коштів та виконання укладеного договору, а з другого договір не оспорено і вважається виконаним.

Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України). Визнання права є способом захисту, що використовується при його порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право. Рішення суду буде лише підставою для набуття права. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права.

Аналіз пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (зокрема, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21).

Згідно із статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких грунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положення частини другої статті 13 Цивільного Кодексу України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Пунктом 6 статті З ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18 та від 12 червня 2019 року по справі №595/324/17.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджені.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна про стягнення грошової суми за договором про поділ майна подружжя відмовити.

Таким чином вимоги позовної заяви про грошової суми за договором про поділ майна подружжя в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 316, 321, 328, 331, 365, 368, 372, 392 ЦК України, ст. 17, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71, 74 СК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна про стягнення грошової суми за договором про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 22 травня 2024 року.

Суддя