КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 759/1353/22

номер провадження 22-ц/824/1700/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 ,

представника Державної казначейської служби України - Пальчика Віктора Олеговича

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року /суддя Ключник А.С./

у справі за позовом ОСОБА_2 до Київської місцевої прокуратури №8, Державної казначейської служби України, Прокуратури міста Києва про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду , -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила суд стягнути з прокуратури міста Києва та Державної Казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на її користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 1 464 017, 00 грн., завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; стягнути з прокуратури міста Києва та Державної Казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь 573 685, 00 грн. на відшкодування майнової шкоди, завданої їй незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду; стягнути з прокуратури міста Києва та Державної Казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь витрати, понесені на правничу допомогу, пов`язану з розглядом цивільної справи у розмірі 30 000,00 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 562 800,12 грн., судові витрати понесені на професійну правничу допомогу пов`язані з розглядом справи у розмірі 45 000, 00 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. /т. 2 а.с. 92-99/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що рішення суду першої інстанції в частині обчислення суми моральної та майнової шкоди є необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Вказувала на те, що всього ОСОБА_2 перебувала під слідством та судом 86 місяців, 24 дні, з яких, 2 місяці 16 днів була затримана та знаходилась під вартою, перебуваючи в СІЗО. Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. При цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою. Судом першої інстанції не було взято до уваги факт, що особу взяли під варту, знаючи про її діагноз, та тримали в СІЗО понад 2 місяці, тоді як онкохворі люди є більш вразливою верстою населення. Саме тому, представником позивача, було розділено кратність при обчисленні моральної шкоди позивачці за час перебування її в СІЗО окремо від загальної кількості днів перебування під слідством та судом. Крім того, зазначала про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що період коли слухалась справа в Касаційному суді, не береться до уваги в розрахунку суми моральної шкоди. ОСОБА_2 в період розгляду справи у Касаційній інстанції була піддана стресу та хвилюванням. Саме через моральний тиск прокуратури, та щоденний стрес в очікуванні рішення Верховного суду, позивач має право на відшкодування шкоди і за цей період. Щодо відшкодування матеріальної шкоди, вказувала, що з 2019 року, коли Київський апеляційний суд залишив в силі вирок Святошинського районного суду м. Києва, і до сьогодні, а саме грудень 2023 року представники прокуратури не вчинили будь-яких дій, щодо повернення тимчасово вилученого майна.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник Державної казначейської служби України - Пальчик В.О. також звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення в частині стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Казначейства судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 45 000,00 грн. Відмовити у задоволенні вимог позивача про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу за рахунок держави Україна (Державного бюджету України), оскільки такі витрати повинен нести орган, яким завдана шкода. Також просив розглянути питання щодо виходу за межі апеляційної скарги в частині зміни рішення про відшкодування моральної шкоди в розмірі 562 800,12 грн, виключивши із відповідної резолютивної частини рішення посилання на помилково обраний судом спосіб стягнення «шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Казначейства».

Зазначав, що ч. 2 ст. 137, і ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами. Як убачається зі змісту рішення у справі, суд вказував на суб`єкта, винного в заподіюванні шкоди позивачеві - орган прокуратури. Наголошував, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 21.08.2019 у справі № 761 /35803/16-ц (пункт 33), від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц (пункти 25-28), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (пункт 8.6)). Однак суд першої інстанції, всупереч вимогам статті 137 ЦПК України, не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув судові витрати з Державного бюджету України. Вказував, що позов задоволено частково, а саме на загальну суму 562 800,12 грн, що складає 27,6% ціни позову. В силу приписів частини другої статті 141 ЦПК України, місцевий суд не мав підстав для стягнення судових витрат у повному обсязі, оскільки 27,6% від суми 45000,00 грн складає 12 420 гривень. Також вказував, посилаючись на частину четверту статті 367 ЦПК України, на те, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Наголошував, що за результатами розгляду справи № 910/23967/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07.12.2022 у справі № 461/9982/19, від 15.03.2023 у справі № 591/7146/20; від 13.09.2023 у справі № 501/85/22; від 04.10.2023 у справі № 757/5351/21 -ц, згідно з якими визначення судами попередніх інстанцій такого формулювання у резолютивній частині рішення як «шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Казначейства» є безпідставним та рішення в цій частині підлягають зміні.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 підлягає відхиленню, апеляційна скарга представника Державної казначейської служби України - Пальчика В.О. частковому задоволенню - зменшенню стягнутих витрат на правову допомогу до 12 420 грн, на підставі наступного.

Судом встановлено, що 24.04.2012 року позивачку було затримано, як підозрювану у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.04.2012 відносно неї застосовано запобіжний захід у вигляді взяття під варту (а.с. 28, том 1).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.07.2012 позивачці змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд (а.с. 30-32, том 1).

Згідно обвинувального акту затвердженого прокурором відділу прокуратури м. Києва, позивачці 10.07.2012 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України.

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 28.09.2015, залишеному в силі ухвалою Київського апеляційного суду від 22.03.2019, позивачку визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у кримінальному провадженні №000979 та виправдано у зв`язку з недоведеністю винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно керувався нормами частини першої статті 1176 ЦК України, про те, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, постановлення виправдувального вироку суду. Закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.03.2019 виправдувальний вирок Святошинського районного суду м. Києва від 28.09.2015 залишено без змін, судові рішення першої та апеляційної інстанцій відносно ОСОБА_2 набрали законної сили 22.03.2019 року.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачку було визнано невинуватою у вчиненні інкримінованих їй правопорушень, та виправдано, у зв`язку з відсутністю в її діях складів кримінальних правопорушень, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позивач незаконно перебував під слідством із 24.04.2012 р. по 22.03.2019 р., (83 місяці і 28 днів) включно, а тому, є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 про те, що всього ОСОБА_2 перебувала під слідством та судом 86 місяців, 24 дні, апеляційним судом відхиляються, оскільки період коли слухалась справа в Касаційному суді, не може братись до уваги в розрахунку суми моральної шкоди, оскільки виправдувальний вирок набрав законної сили 22.03.2019 року, після його перегляду апеляційним судом.

Те, що ОСОБА_2 в період розгляду справи у Касаційній інстанції була піддана стресу та хвилюванням, підлягає окремому доведенню, поза процедурою перебування під слідством та судом, оскільки з моменту вступу вироку в законну силу, процесуальні права позивачки не обмежувались.

Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», мінімальна заробітна плата із 01.01.2023 року, тобто на час розгляду даного спору по суті, - становить 6700,00 грн.

Судом першої інстанції вірно здійснено розрахунок моральної шкоди із врахуванням ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відповідно до якого моральна шкода, завдана позивачу за період із 24.04.2012 р. по 22.03.2019 (83 місяці і 28 днів), - складає суму в розмірі - 562800,12 грн. (556100,00 грн. (83 міс. * 6700,00 грн.)+ 6700,12 грн. (28 днів * 239,29 грн.)), а тому прийнято обґрунтоване рішення про відшкодування позивачці моральної шкоди в розмірі 562 800,12 грн.

При цьому, визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції вірно враховував, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивачки, як потерпілої особи, і не повинен призводити до його збагачення.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги представника позивача висновків суду першої інстанції не спростовують.

Крім того, відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

При цьому, протиправності дій органів досудового слідства під час перебування позивача під слідством не потребує окремого доведення, оскільки, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, як визначено частиною другою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», завдана шкода відшкодовується державою у повному обсязі.

Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Моральна шкода, завдана органами прокуратури є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, а тому підлягають стягненню кошти на відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на підставі статей 1174, 1176 ЦК України.

Відповідний правовий висновок щодо застосування статей 1166, 1167, 1176, 1173, 1174 ЦК України викладено у Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.

Підстав щодо виходу за межі апеляційної скарги в частині зміни рішення про відшкодування моральної шкоди в розмірі 562 800,12 грн, виключивши із відповідної резолютивної частини рішення посилання на помилково обраний судом спосіб стягнення «шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Казначейства», апеляційний суд не вбачає, оскільки це призведе до надмірного формалізму при вирішенні справи.

Водночас, в частині позовних вимог про стягнення коштів в сумі 45000,00 грн. за надану адвокатом позивачу правову допомогу, апеляційний суд погоджується з доводами щодо невідповідності розміру її стягнення частково задоволеним позовним вимогам, оскільки в силу приписів частини другої статті 141 ЦПК України, суд першої інстанції не мав підстав для стягнення судових витрат у повному обсязі, позов задоволено на 27,6%, що від суми 45000,00 грн складає 12 420 гривень.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу підлягає зміні, шляхом зменшення розміру з 45 000 грн до 12 420 грн.

Доводи апеляційної скарги представника Державної казначейської служби України - Пальчика В.О. про те, що компенсацію витрат на професійну правничу допомогу повинен здійснювати орган, яким завдана шкода, апеляційним судом відхиляються, оскільки така компенсація також здійснюється державою - витрати пов`язані з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України - Пальчика Віктора Олеговича на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року в частині стягнення витрат на правову допомогу - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року в частині стягнення витрат на правову допомогу - змінити, зменшивши розмір з 45 000 грн до 12 420 грн.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року -залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: