провадження № 22-ц/824/40/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Чучковською Ольгою Вячеславівною на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання,-

В С Т А Н О В И В:

19 жовтня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Чучковська Ольга Вячеславівна звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання, у якому просила:

- встановити факт постійного проживання спадкоємця ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 та Плахтянська сільська рада Бучанського району, громадська організація «Садове Товариство «Зоря» вулиця Лугова, 47-48 в період з січня 2017 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_4 є рідною донькою ОСОБА_3 .

Позивач та її мати є співвласниками квартири АДРЕСА_2 .

Мати позивача останні роки свого життя важко хворіла, а з серпня 2018 року була прикута до ліжка, постійно потребувала сторонньої допомоги. З метою постійного догляду за матір`ю позивач з січня 2017 року постійно проживала разом з нею у АДРЕСА_1 . Після введення воєнного стану в Україні, позивач разом з матір`ю переїхали до належного позивачу садового будинку у с. Плахтянка Бучанського району Київської області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла та її похованням займалась позивач.

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, а саме: 1/4 частина квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 50,90 кв.м., житлова площа 28,5 кв.м.; земельна ділянка площею 0,0620 га кадастровий номер :03:010:0002 для ведення садівництва у СТ «Зоря» Плахтянської сільської ради.

Спадкоємцями майна померлої є її доньки: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка з 2003 не підтримує жодних зв`язків з родиною. Позивач прийняла спадкове майно, фактично проживає та користується спадковою квартирою, сплачує комунальні послуги, податок на землю.

07 серпня 2023 року позивач звернулась до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори зі заявою про прийняття спадщини, однак постановою державного нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері через пропуск шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Позивач зазначає, що без встановлення факту постійного проживання, існує невизначеність зі спадковою масою майна померлої.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Чучковська Ольга Вячеславівна 14 грудня 2023 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказала на хибність висновків суду першої інстанції та невірну оцінку наявним у справі доказам.

Зазначила, що суд дійшов помилкового висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту. За фактичних обставин справи та норм діючого законодавства позивачка має два способи захисту свого права на прийняття спадщини: або встанови їй додатковий строк для прийняття спадщини або встановити факт постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Посилаючись на висновки Верховного Суду у постанові від 10 січня 2019 року у справі №484/747/17 вказала, що законодавець висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Чучковською Ольгою Вячеславівною на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 березня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Чучковська Ольга Вячеславівна вимоги апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити, скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про народження, виданого 22 серпня 1972 року Залізничним бюро РАЦС у м. Києві (актовий запис №1430) та свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 20 лютого 1993 року Жовтневим РАЦС у м. Києві (актовий запис №236).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла в селі Плахтянка Бучанського району Київської області у віці 75 років, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Ірпінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №370.

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, яке складається зі:

земельної ділянки площею 0,0620 га, кадастровий номер :03:010:0002, що знаходиться в межах адміністративної території АДРЕСА_3 , та належить на праві особистої власності ОСОБА_3 , членські внески громадській організації за період з 01 березня 2022 року по вересень 2023 року сплачені ОСОБА_1

1/4 частини квартири АДРЕСА_2 відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 11 березня 2003 року Святошинською районною у місті Києві радою.

За інформацією з Відділу з питань реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб Святошинської РДА від 01 серпня 2023 року, ОСОБА_1 з 20 січня 1989 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа Відділу ведення реєстру територіальної громади виконавчого комітету Ірпінської міської ради Київської області від 02 серпня 2023 року, ОСОБА_3 з 06 березня 2012 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . На день смерті разом з померлою зареєстрованих осіб не значиться.

Сусіди померлої ОСОБА_3 , а саме, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 30 серпня 2023 року склали акт про проживання особи, відповідно до якого своїми підписами посвідчили, що ОСОБА_8 постійно проживала разом зі своєю донькою ОСОБА_1 з січня 2017 по 24 лютого 2022 року за адресою: АДРЕСА_5 .

14 серпня 2023 року мешканці садового товариства «Зоря» ( ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ) склали та посвідчили акт про те, що ОСОБА_8 разом зі своєю донькою ОСОБА_1 з 24 лютого 2022 року по день смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) проживали у належному ОСОБА_1 садовому будинку за адресою: АДРЕСА_6 .

Постановою державного нотаріуса Дев`ятої київської державної нотаріальної контори Шарафетдіновою Н.В. від 07 серпня 2023 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернулася з позовом про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем. Однак, з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії чітко вбачаються перешкоди в оформленні спадкових прав у нотаріальному порядку саме у зв`язку із пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Право звернення до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини виникає у заявника, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовляє такій особі в оформленні спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

З матеріалів спадкової справи №603/2023 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , встановлено, що позивачка 07 серпня 2023 року звернулася до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Окремою заявою позивачка зазначила, що спадщину у встановлений законом термін не прийняла і пропустила встановлений законом 6-ти місячний термін для прийняття спадщини, а тому просила прийняти та видати їй постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, що необхідно для звернення до суду.

Отже, за встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відмова нотаріуса у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом пов`язана виключно з пропуском строку, необхідного для прийняття спадщини, а не з підтвердженням факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним і ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі №925/642/19 та інших.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц.

Оскільки позивачка вважається особою, яка не проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та за матеріалами справи не оспорює, що подала заяву про прийняття спадщини нотаріусу з пропуском встановленого ст. 1270 ЦК України 6-місячного строку для прийняття спадщини як спадкоємиця першої черги, яка на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, суд дійшов правильного висновку, що позивачка не надала належних доказів щодо порушення її немайнового або майнового права на час відкриття спадщини саме у зв`язку з не підтвердженням факту постійного проживання з матір`ю.

У зв`язку з обранням ОСОБА_1 неефективного способу захисту порушеного права, який не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та спричиненим цим діянням наслідкам, що є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові, місцевий суд правомірно відмовив у задоволенні позову.

Апеляційний суд враховує, що у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 та від 11 квітня 2018 року у справі №910/12294/16, міститься підхід, згідно з яким подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 Велика Палата конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Зважаючи на те, що правовідносини, які були предметом розгляду у справі №484/747/17 не є подібними до правовідносин у даній справі, такі правові висновки не можуть бути застосовані апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Чучковською Ольгою Вячеславівною на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 24 травня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова