КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/4915/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року м. Київ

Справа № 761/9063/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Волошина В.О.,

у справі за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

У березні 2021 року позивач Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві (далі - ГУ ДСНС України у м. Києві) звернувся до суду із указаним позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 6 Державна пожежна рятувальна частина Шевченківського районного управління Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві (далі-6-ДПРЧ Шевченківського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві, 6-ДПРЧ) є структурним підрозділом позивача і знаходиться в його підпорядкуванні без статусу юридичної особи. Житлове приміщення № 10 гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ Шевченківського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві перебуває у державній власності та знаходиться на балансі позивача.

Зазначає, що ОСОБА_1 , який проходив службу на посаді начальника караулу 6-ДПРЧ Шевченківського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві, на підставі протоколу № 5 засідання комісії з житлово-побутової роботи від 14 травня 2014 року було надано для проживання два ліжко-місця у кімнаті житлового приміщення № 10 гуртожитку.

Позивачем неодноразово здійснювалися перевірки цільового використання житлових приміщень гуртожитків, які перебувають на балансі Головного управління, в тому числі і гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ, однак жодного разу відповідачі двері в квартиру не відчиняли.

Крім того, ОСОБА_1 станом на день подання позову не є працівником позивача та здійснив поліпшення своїх житлових умов, придбавши у власність квартиру.

ОСОБА_2 в облікових даних позивача не значиться, при цьому шлюб між нею та ОСОБА_1 було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року у справі № 761/24698/17, а рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року у справі № 761/24684/17 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнено аліменти на утримання ОСОБА_3 , із огляду на що останніми втрачено навіть похідне право на проживання з моменту розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , а також на момент подання позову ОСОБА_3 та ОСОБА_2 більше шести місяців також не проживали в кімнаті.

Таким чином, позивач вважає, що відповідачі створюють останньому перешкоди у використанні спірного житлового приміщення у гуртожитку при 6-ДПРЧ.

У зв`язку із викладеним, позивач просив визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування ліжко-місцями у кімнаті житлового приміщення № 10 гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ Шевченківського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 18 листопада 2022 року начальник ГУ ДСНС України у м. Києві - Кривошликов С. звернувся з апеляційною скаргою, в який просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неповне дослідження та надання оцінки доказам, у справі, що у свою чергу призвело до невірних висновків.

Вказує, суд першої інстанції невірно застосував норми ст. ст. 124, 125 ЖК України, які регулюють порядок виселення осіб зі службового житлового приміщення.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що на момент подачі позовної заяви спірне житлове приміщення №10 при 6-ДПРЧ Головного управління є єдиним житлом відповідачів, а також, що колишнє подружжя веде спільний побут, проживаючи разом за місцем реєстрації, не дивлячись на їх розлучення та наявність рішення суду про стягнення аліментів на дитину з ОСОБА_1 , проживання останнього з іншою особою за новою адресою.

Наголошує, що твердження, які були викладені відповідачем у своєму відзиві щодо прийняття участі у вихованні своєї дитини та факту її проживання разом з ним за місцем реєстрації, що в свою чергу були враховані судом першої інстанції, не відповідають дійсності, а залучення своєї неповнолітньої доньки є лише маніпулюванням з боку ОСОБА_1 .

Зазначає, що в порушення процесуальних вимог, судом не здійснено та не розглянуто клопотання Головного управління про витребування доказів від 13 червня 2022 року №7101-2271/7112, про виключення з числа доказів документів від 07 червня 2022 року №7101-2166/7112.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 , який діє у своїх та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , та представника всіх відповідачів ОСОБА_4 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постановою Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року апеляційну скаргу ГУ ДСНС України у м. Києві було задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року скасовано.

Позов ГУ ДСНС України у м. Києві задоволено та визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування ліжко-місцями у кімнаті житлового приміщення № 10 гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ Шевченківського РУ ГУ ДСНС України у м. Києві, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду від 02 серпня 2023 року постанову Київського апеляційного суду від 31 січня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції, констатувавши відсутність та непроживання ОСОБА_1 у спірному житлі, не встановив початку відліку часу його відсутності, періоду відсутності у спірному житловому приміщенні та, можливо, переривання цього строку. Тобто судом не встановлено факту безперервної відсутності ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин. Крім того, апеляційний суд не надав належної оцінки доводам відповідача про те, що він не втрачав інтерес до спірної кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку, періодично приїзжав до зазначеного житла. Також суду апеляційної інстанції слід надати оцінку колективному зверненню від мешканців гуртожитку 6-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві щодо проживання ОСОБА_1 у спірній кімнаті гуртожитку. Отже, суд апеляційної інстанції не виконав вимоги, передбачені процесуальним законодавством України, щодо встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, й не перевірив по суті рішення суду першої інстанції на предмет його законності та обґрунтованості, та не вирішив спір відповідно до вимог закону.

Під час нового розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що після винесення судового рішення Київським апеляційним судом від 31 січня 2023 року відповідач ОСОБА_1 добровільно вивіз свої речі та залишив спірне житло. З реєстраційного обліку за вказаним місцем проживання усі відповідачі були зняті з 14 лютого 2023 року. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 самовільно звільнив кімнату в гуртожитку та знятий з реєстрації разом з колишньою дружиною та донькою, Головним управлінням розподілено спірне житло серед числа інших працівників, які потребують житла. Рішенням від 20 лютого 2023 року надано трикімнатне житлове приміщення для проживання сім`ї ОСОБА_6 у складі п`яти осіб.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судові засідання 29 листопада 2023 року, 31 січня 2024 року та 10 квітня 2024 року не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись як за останнім відомим місцем проживання, так і за іншими наявними у матеріалах справи адресами місця знаходження нерухомого майна, що належало на праві власності відповідачу ОСОБА_1 . Повістки повернулись до суду без вручення з поміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

За повідомленням Державної міграційної служби України на запит апеляційного суду, останнє зареєстроване місце проживання відповідачів у Єдиному демографічному реєстрі значиться АДРЕСА_2 , проте 14.02.2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 були зняті з реєстрації.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Представник третьої особи подав заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності осіб , що не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні від 19 жовтня 2022 року виходив із того, що ОСОБА_1 перебував на службі в органах МНС, ДСНС України понад 10 років, відповідачі вселилися в кімнату у гуртожитку на достатній правовій підставі, проявляють інтерес до спірного жилого приміщення, зареєстровані за його адресою, не мають іншого житла, а тому наявні підстави вважати, що відповідачі мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, зазначена кімната у гуртожитку є їх єдиним «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд першої інстанції вважав, що позивач не довів належними та достовірними доказами факт відсутності відповідачів 1-3, понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у спірному жилому приміщенні.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується частково, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 09 жовтня 2007 року №1459 «Про затвердження Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Шевченківському районі м. Києва» та розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 09 грудня 2014 року №640 «Про затвердження Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Шевченківському районі м. Києва», будівля АДРЕСА_1 внесена до Реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки сімейного типу при 6-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві.

Таким чином, на балансі позивача перебуває гуртожиток сімейного типу, який знаходиться в будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до протоколу № 5 спільного рішення керівництва та комісії з житлово-побутової роботи позивача від 14 травня 2014 року ухвалено рішення про надання відповідачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 два ліжко-місця у житловому приміщенні №10 гуртожитку при 6-ДПРЧ в будинку АДРЕСА_1 (ордер на жилу площу в гуртожитку №23/14 від 15 травня 2014 року).

Відповідач ОСОБА_1 проходив службу в підрозділах цивільного захисту ДСНС України з 16 серпня 2007 року по 25 вересня 2017 року.

Відповідно до наказу (по особовому складу) від 25 вересня 2017 року №700, з урахуванням довідки Центральної лікарсько-експертної комісії від 23 серпня 2017 року №1247, відповідача ОСОБА_1 25 вересня 2017 року звільнено зі служби та виключено з кадрів ДСНС України у запас за станом здоров`я.

Станом на час розгляду справи судом першої інстанції відповідачі були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , гуртожиток.

Згідно Довідки Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві ОСОБА_1 в період з 05 червня 2012 року по 25 вересня 2017 року разом з сім`єю ОСОБА_2 (дружина) та ОСОБА_3 (донька) в контрольних списках працівників Головного управління, що потребують поліпшення житлових умов, не перебував.

Відповідно до статті 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Згідно із частиною другою статті 128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Статтею 129 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою про вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Згідно із частиною другою статті 810 ЦК України передбачено, що підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюється законом.

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а у разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Статтею 64 ЖК України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі статті 71 ЖК України, предметом доказування є причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжений наймодавцем, а в разі спору судом.

Згідно зі статтею 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц , у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в жилому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах дійшов Верховних Суд у постановах від 17 жовтня 2019 року у справі № 2-375/2005 (провадження № 61-24981св18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 201/10924/13-ц (провадження № 61-9646св19).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 жовтня 2017 року у справі №761/24698/17 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення суду набрало законної сили. Судом було встановлено, що з липня 2017 року сторони не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не підтримують шлюбних стосунків, наміру зберігати сім`ю не мають.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року у справі № 761/24684/17 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1400 грн щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2017 року до повноліття дитини. Вказаним рішення суду встановлено, що дитина ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Згідно рапортів начальника 6-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві ОСОБА_7 від 01 вересня 2020 року та 01 жовтня 2020 року під час перевірки житлового приміщення ввечері та зранку з вересня місяця 2020 року по теперішній час, а саме житлового приміщення № НОМЕР_1 , в якому повинен проживати ОСОБА_1 зі своєю дружиною та дитиною у гуртожитку 6-ДПРЧ за адресою: АДРЕСА_1 , періодично з`являвся один ОСОБА_1 без дружини та дитини.

У період часу з 02 вересня 2020 року по 28 лютого 2021 року включно було проведено комісійну перевірку (щоденно) раціонального використання житлових приміщень у службовому гуртожитку 6-ДПРЧ та складено відповідні акти, якими встановлено, що в житловому приміщенні №10 відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутні та не проживають (а.с. 44-220 «в» т. 1).

Обставини щодо не проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірному житлі підтвердив відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду 31 січня 2023 року, зазначивши, що колишня дружина та донька проживають у Черкаській області, точну адресу не вказав. Повідомив, що дитина в супроводі матері приїздила до нього до початку війни. Також зазначив, що перебував у другому шлюбі з ОСОБА_8 , наразі шлюб розірвано.

Згідно відомостей, викладених у декларації ОСОБА_1 після звільнення за 2020 рік, місцем роботи ОСОБА_1 є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру; ОСОБА_1 є власником квартири з 15 вересня 2020 року, в якій зареєстрована його дружина ОСОБА_8 .

Отже, після розлучення з ОСОБА_2 у 2017 році, ОСОБА_1 15 вересня 2020 року придбав двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , був одружений вдруге з ОСОБА_8 , місце проживання якої у встановленому законом порядку було зареєстроване в указаній квартирі. У судовому засіданні 31.01.2023 року ОСОБА_1 пояснив, що відчужив квартиру за адресою: АДРЕСА_4 своїй сестрі.

Таким чином, з викладеного вбачається, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після розлучення втратили родинні зв`язки та колишня дружина ОСОБА_2 перестала бути членом сім`ї ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 не проживають, дитина ОСОБА_3 , 2015 року народження, проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Отже, в силу закону, місце проживання дитини такого віку є похідним від місця проживання її батьків або одного із них.

Із наведеного слід дійти висновку про те, що наявність передбачених законом підстав для визнання батьків або одного з батьків, з ким проживає дитина, якій ще не виповнилось десяти років, таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, в силу наведеної вище норми частини четвертої статті 29 ЦК України, тягне за собою визнання цієї дитини такою, що втратила право на користування цим жилим приміщенням, оскільки за законом, її місце проживання залежить від місця проживання батьків, інакше кажучи, залишення дитини проживати в іншому місці, ніж її батько чи мати, суперечило б вказаній вище нормі закону.

Враховуючи, що матеріалами справи доведено, що відповідачі після розлучення втратили родинні зв`язки та колишня дружина ОСОБА_2 перестала бути членом сім`ї ОСОБА_1 , малолітня ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю у Черкаській області, що підтверджено ОСОБА_1 у судовому засіданні суду апеляційної інстанції 31.01.2023 року, тому ОСОБА_2 , ОСОБА_3 втратили право користування житловим приміщенням як члени родини наймача.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача в частині наявності підстав для визнання відповідача ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_3 такими, що втратили право користування ліжко-місцями у кімнаті житлового приміщення № НОМЕР_1 гуртожитку сімейного типу за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 , яка також є законним представником малолітньої ОСОБА_3 .

З висновками суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, заявлених до відповідача ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.

З аналізу статей 71, 72 ЖК України вбачається, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зроблено висновок, що аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

За змістом висновку Верховного Суду у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 405/2650/19 процесуальним законом заборонено досліджувати обставини, які виникли після ухвалення рішення районного суду, оскільки суд повинен дослідити ті обставини, на які сторони посилалися при зверненні до суду з відповідними заявами по суті, тобто такі обставини об`єктивно повинні існувати до або на час ухвалення судом судового рішення.

Звертаючись до суду 03 березня 2021 року, позивач як на правову підставу своїх позовних вимог про визнання відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у гуртожитку, посилався на положення ст. 71, 72 ЖК України. Обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, було те, що під час перевірок цільового використання житлових приміщень у гуртожитках позивачем було встановлено, що ОСОБА_1 лише інколи появляється в жилому приміщенні, а його дружина та дочка - на постійній основі відсутні в жилому приміщенні. З Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що 15.09.2020 року ОСОБА_1 став власником двокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_4 . У поданій декларації за 2020 рік відповідач зазначив вказану квартиру адресою нового місця фактичного проживання з новою дружиною ОСОБА_8 , а адресу гуртожитку - місцем реєстрації.

У поясненнях від 22.02.2022 року представник позивача наголосив на тому, що підставою для задоволення позову є норми ст. 71, 72, 116 ЖК ( відсутність фактичного проживання у гуртожитку та наявність іншого житла).

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 у відзиві від 16 червня 2021 року вказав, що з 2014 року він зареєстрований та фактично проживає за адресою спірного житла у гуртожитку, несе обов`язки зі сплати комунальних платежів ( електропостачання, утримання будинку та прибудинкової території, централізованого постачання холодної води, централізоване опалення тощо). Вказане помешкання у гуртожитку є його єдиними житлом. Натомість у лютому 2021 року відповідач отримав лист ГУ ДСНС м. Києва від 09.02.2021 року з вимогою звільнити займану житлову площу у гуртожитку ( кімнату/ приміщення № НОМЕР_1 ), без зазначення відповідних правових підстав.

Таким чином, звертаючись до суду з даним позовом, вказуючи підставою позовних вимог ст. 71, 72 ЖК України, позивач мав довести факт безперервного непроживання ОСОБА_1 в спірному жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин для цього.

Виходячи зі змісту позовної заяви та доданих до неї доказів, вбачається, що таким періодом відсутності відповідача ОСОБА_1 за адресою спірного житла позивач вважає період з 01 вересня 2020 року по 01 березня 2021 року.

Як вбачається з рапортів начальника 6-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві ОСОБА_7 від 01 вересня 2020 року та 01 жовтня 2020 року під час перевірки житлового приміщення ввечері та зранку з вересня місяця 2020 року по теперішній час, а саме житлового приміщення № НОМЕР_1 , в якому повинен проживати ОСОБА_1 зі своєю дружиною та дитиною у гуртожитку 6-ДПРЧ за адресою: АДРЕСА_1 , періодично з`являвся один ОСОБА_1 без дружини та дитини.

Згідно відомостей, викладених у декларації ОСОБА_1 після звільнення за 2020 рік, місцем роботи ОСОБА_1 є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру; ОСОБА_1 є власником квартири з 15 вересня 2020 року, в якій зареєстрована його дружина ОСОБА_8 .

Отже, після розлучення з ОСОБА_2 у 2017 році, ОСОБА_1 15 вересня 2020 року придбав двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , був одружений вдруге з ОСОБА_8 , місце проживання якої у встановленому законом порядку було зареєстроване в указаній квартирі.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 з 15 вересня 2020 року був власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу, однак 15 червня 2021 року на підставі договору дарування відчужив вказану квартиру ОСОБА_9 . У судовому засіданні апеляційного суду 31.01.2023 року ОСОБА_1 пояснив, що відчужив квартиру за адресою: АДРЕСА_4 своїй сестрі.

Як вбачається з копії листа ГУ ДСНС України у м. Києві від 09 лютого 2021 року, адресованого ОСОБА_1 , позивач звертався до відповідача з вимогою вивільнити займану житлову площу в гуртожитку, протягом 10 днів з дня отримання даного листа, у зв`язку з тривалим непроживанням у службовому житловому приміщенні АДРЕСА_5 ( а.с. 33, т. 2).

У зв`язку з отриманням даного листа за адресою спірного житла відповідач звернувся зі скаргою до Голови ДСНС України, посилаючись на те, що постійно проживає за вказаною адресою, і вважає вимогу про вивільнення приміщення безпідставною та протиправною ( а.с. 34-36, т.2),

Як вбачається з наданих відповідачем ОСОБА_1 квитанцій про сплату за житлово-комунальні послуги за приміщення АДРЕСА_5 за період з 2017 року по лютий 2021 року включно, відповідач щомісяця сплачував плату за утримання будинку та прибудинкової території, за централізоване опалення за електроенергію, за централізоване постачання холодної води та водовідведення ( а.с. 40-68, т. 2).

Зокрема, у спірний період з 01 вересня 2020 року до 01 березня 2021 року ним були здійснені такі оплати :

- 23 жовтня 2020 року згідно квитанції № 13/113 здійснено оплату за централізоване постачання холодної води та водовідведення, утримання будинків та прибудинкової території, а також за електроенергію.

В квитанції зазначено показники лічильника електричної енергії станом на 01.09.2020 року - 1673 кВт, станом на 01.10.2020 року - 1774 кВт, різниця - 101 кВт ( а.с. 42, т. 2).

- 09 листопада 2020 року згідно квитанції № 281/2060 здійснено оплату за жовтень 2020 року за централізоване постачання холодної води та водовідведення - 206 грн. 93 коп., утримання будинків та прибудинкової території - 33 грн. 49 коп., за електроенергію - 216 грн. ( а.с. 41, т. 2)

- 10 лютого 2021 року згідно квитанції № 365/2525 здійснено оплату за січень 2021 року за централізоване постачання холодної води та водовідведення - 342 грн. 28 коп., утримання будинків та прибудинкової території - 100 грн. 47 коп., за електроенергію - 312 грн. 72 коп.

Таким чином, зі змісту вказаних квитанцій можливо дійти висновку, що протягом спірного періоду відповідач ОСОБА_1 сплачував за надання йому вищевказаних комунальних послуг, серед них за електроенергію, при цьому зазначення показників лічильника, з різницею у 101 кВт/год. станом на 01.10.2020 року свідчить про фактичне проживання відповідача у вказаному приміщенні.

Отже, судом першої інстанції правильно було враховано, що на спростування доводів позивача про нібито не проживання відповідача ОСОБА_1 , в гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ, відповідач 1 надав до суду копії квитанцій про сплату комунальних послуг (за електроенергію, послуги за централізоване опалення, оплата послуг Інтернету та телебачення, за централізоване постачання холодної води та водовідведення, оплату послуг за утримання будинків та прибудинкової території у період з 2017-2021 рр.)

Крім того, у лютому 2021 року відповідач ОСОБА_1 за адресою зареєстрованого на той час місця проживання спірного житла отримав листа ГУ ДСНС України у м. Києві від 09 лютого 2021 року, про вивільнення займаної житлової площі в гуртожитку ( а.с. 33, т. 2).

Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, що він не втрачав інтересу до спірної кімнати № 10 у гуртожитку, періодично приїжджав до зазначеного житла, сплачував за комунальні послуги.

У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 203/1665/19-ц (провадження № 61-11593св21) міститься висновок про те, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Враховуючи викладене, виходячи із підстав заявленого позову, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів належними та достовірними доказами факт відсутності відповідача ОСОБА_1 понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у спірному жилому приміщенні, тобто протягом шести місяців у заявлений період з 01 вересня 2020 року по 01 березня 2021 року. Натомість відповідачем доведено, що у вересні - жовтні 2020 року він проживав у спірному жилому приміщенні, сплачував за комунальні послуги, користування електроенергією, відтак, повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги зміст колективного звернення від мешканців гуртожитку 6-ДПРЧ ГУ ДСНС України у м. Києві щодо проживання ОСОБА_1 у спірній кімнаті гуртожитку, оскільки на підтвердження викладених у ньому обставин жодною із сторін не було заявлено клопотання про допит осіб, що підписали це звернення, в якості свідків. Той факт, що особи, які підписали дане звернення, набули право користування житлом у гуртожитку пізніше, тобто з 2016, 2020 року, не має правового значення, оскільки спірним періодом позивач заявив період з 01 вересня 2020 року по 01 березня 2021 року. Відтак, колегія суддів позбавлена можливості перевірити вказане звернення на предмет його достовірності.

Разом з тим, скарга відповідача ОСОБА_1 до Голови ДСНС України у зв`язку з отриманням вимоги позивача від 09 лютого 2021 року про вивільнення спірного житла, свідчить про те, що у заявлений позивачем період відсутності відповідача у спірному житлі ОСОБА_1 ставився до цього жилого приміщення як до свого постійного місця проживання та вважав відсутніми підстави для звільненням ним кімнати у гуртожитку.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо помилкового прийняття до уваги судом першої інстанції тієї обставини, що ОСОБА_1 перебував на службі в органах МНС, ДСНС України понад 10 років, колегія суддів вважає обґрунтованими, однак зазначена обставина не є підставою для відмови у позові щодо відповідача ОСОБА_1 , оскільки позивачем заявлені позовні вимоги не про виселення, а про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

З огляду на викладене, оскільки позивачем не надано до матеріалів справи належних, допустимих та достовірних доказів факту безперервної відсутності ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову щодо відповідача ОСОБА_1 .

При цьому посилання позивача у позовній заяві та поясненнях від 22.02.2022 року щодо правових підстав позову на норми ст. 116 ЖК України, якою передбачено, що підставою для виселення без надання іншого жилого приміщення є використання його не за призначенням, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказана норма передбачає порядок та підстави виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення, тоді як позивачем заявлені позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням з підстав непроживання у ньому понад шість місяців без поважних причин.

Таким чином, виходячи із підстав заявленого позову, колегія суддів вважає, що сам по собі факт придбання відповідачем 15 вересня 2020 року у власність квартири, яка була ним відчужена 15 червня 2021 року, не може бути підставою для задоволення цього позову, адже матеріалами справи доведено як факт переривання шестимісячного строку ( з 01 вересня 2020 року по 01 березня 2021 року) відповідачем, тобто періодичного проживання у спірному житлі, так і факт наявності інтересу у відповідача ОСОБА_1 до спірного жилого приміщення ( сплата витрат за житлово-комунальні послуги, звернення зі скаргою у спірний період щодо неправомірності вимог позивача про звільнення житла від 09.02.2021 року).

Обставини, що настали після ухвалення судом оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції не досліджував, оскільки законність рішення перевіряється судом апеляційної інстанції станом на час його ухвалення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги позивача щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відповідача ОСОБА_2 з малолітньою ОСОБА_3 , тому оскаржуване рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення означених позовних вимог.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, відповідача ОСОБА_1 оскаржуване рішення слід залишити без змін, як ухвалене у викладеній частині з дотриманням норм матеріального і процесуального права, оскільки, виходячи із підстав заявленого позову, викладені позивачем обставини не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню до відповідача ОСОБА_2 , то з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача 1/2 частина судових витрат по сплаті судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви та апеляційної скарги, що становить (2270 грн. + 3405 грн. = 5675 грн.)/2 = 2837 грн. 50 коп.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу позивача Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві, що подана ОСОБА_10 , - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та прийняти постанову :

Позовні вимоги Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) такими, що втратили право користування ліжко-місцями у кімнаті житлового приміщення №10 гуртожитку сімейного типу при 6-ДПРЧ Шевченківського районного управління Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві витрати по сплаті судового збору в сумі 2837 грн. 50 коп.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 10 червня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.