Справа № 201/122/22
Провадження № 2/201/160/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

23 травня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого - судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

за участю представника позивача адвоката Ужви К.В.,

представника відповідачів адвоката Харламова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамова Вікторія Миколаївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шофаренко Оксана Орестівна) про визнання недійсним правочинів, застосування наслідків недійсності правочину, скасування державної реєстрації права власності та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

10.01.2022 ОСОБА_1 через свого представника адвоката Фурман В.О. (діє на підставі ордеру від 10.01.2022 а.с. 6 т. 1) звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамова В.М., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шофаренко О.О.) про визнання недійсним правочинів, застосування наслідків недійсності правочину, скасування державної реєстрації права власності та поділ майна подружжя (а.с. 1 5 т. 1 ).

Ухвалою судді від 11.01.2022 позовну заяву залишено без руху (а.с. 22 т. 1).

Ухвалою судді від 11.01.2022 за заявою позивачки забезпечено позов шляхом заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 (а.с. 61 -62 т. 1).

Ухвалою судді від 28.01.2022 відкрито провадження у справі, призначено проведення підготовчого засідання (а.с. 87 т. 1).

Ухвалою суду від 09.08.2022 за клопотанням відповідача витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського МНО Шофаренко О.О. реєстр для реєстрації нотаріальних дій станом на 10.12.2021р., у вигляді завіреної належним чином копії (а.с. 157 -158 т. 1).

Ухвалою суду від 11.11.2022 за клопотанням позивачки витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського МНО Шрамової В.М. оригінал заяви (згоди) від 10.12.2021р., яка зареєстрована в реєстрі за № 110, бланк НОI 98662 (а.с. 177 -178 т. 1).

Ухвалою суду від 31.01.2023 відмовлено у задоволені заяви представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Харламова В.В. про зобов`язання третьої особи приватного нотаріуса Дніпровського МНО Шофаренко О.О. надати письмові пояснення. За клопотанням позивачки витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського МНО Шофаренко О.О. заяву ОСОБА_4 (а.с. 206 207 т. 1).

Ухвалою суду від 01.05.2023 з клопотанням позивачки призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, у зв`язку із чим провадження по справі зупинене (а.с. 17 18 т. 2).

Ухвалою суді від 11.01.2024 у зв`язку із надходженням 10.01.2024 на адресу суду висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи № 24185/23-32 від 21.12.2023, провадження у справі відновлене (а.с. 37 т. 2).

Підготовче засідання у справи закрите 28.02.2024 та справа призначена до розгляду у судовому засіданні по суті, встановлений порядок з`ясування обставин та порядок дослідження доказів (а.с. 47-48 т. 2).

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 04.10.2014 перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі вони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.05.2016.

Власником спільного майна подружжя був ОСОБА_2 . Під час шлюбу сторони проживали в цій квартирі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.03.2021 у справі № 201/11238/20 шлюб розірвано.

Після розірвання шлюбу позивачка ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_2 і малолітньою дитиною у своїх батьків.

05.01.2022 позивачка виявила у квартирі сторонніх невідомих осіб, які повідомили, що є ріелторами та здійснюють показ об`єкту потенційним покупцям. Колишня свекруха позивачки ОСОБА_3 повідомила, що вона є новою власницею квартири. Надати правовстановлюючі документи відмовилася. Позивачка викликала поліцію. На вимогу слідчого ОСОБА_3 надала для огляду оригінал договору дарування від 29.12.2021, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Шрамовою В.М., відповідно до якого ОСОБА_2 подарував квартиру своєї матері ОСОБА_3 .

Згідно із п. 11 цього договору правочин вчинений був за письмовою згодою позивачки ОСОБА_1 , яку вона начебто надала 10.12.2021, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Шофаренко О.О., зареєстровану в реєстрі за №110.

Однак позивачка не надавала нотаріальну згоду на вчинення цього правочину. З нотаріусом Шофаренко О.О. не знайома, ніколи в його офісі не була, жодних документів у цього нотаріуса не підписувала. 10.12.2021, коли позивачка начебто надала свою згоду на вчинення правочину, знаходилася в місті Павлограді.

10.01.2021 позивачка звернулася із заявою до приватного нотаріуса Дніпропетровського МНО Шрамової В.М. про надання копії нотаріальної згоди від 10.12.2021, зареєстрованої за №110, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Шофаренко О.О. Після ознайомлення з нотаріальною згодою виявила, що підпис на документі їй не належить та навіть не імітує її справжній підпис.

Таким чином, відчуження майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не відповідало внутрішній волі позивачки.

На підставі викладеного, просила:

визнати недійсною заяву (згоду) від 10.12.2021 про надання згоди ОСОБА_1 ОСОБА_2 на укладення договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Шофаренко О.О., зареєстровану в реєстрі за №110;

визнати недійсним договір дарування квартири від 29.12.2021, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Шрамовою В.М., зареєстрований в реєстрі за №659, відповідно до якого ОСОБА_2 здійснив відчуження спірної квартири на користь своєї матері ОСОБА_3 ;

скасувати реєстрацію права власності на квартиру, внесену до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 46006927 від 29.12.2021, здійснену на підставі оспорюваного договору дарування;

визнати квартиру спільною власністю подружжя;

визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідачі позовні вимоги не визнали.

05.08.2022 представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Харламов В.В. (діє на підставі ордер від 21.04.2020 а.с. 139 т. 1) надав відзив на позовну заяву (а.с. 148 - 151 т. 1), у якому зазначив, що спірна квартира набута ОСОБА_2 за власні кошти, надані його матір`ю ОСОБА_3 . Позивачці відомо про походження цих грошей, тому вона і надавала згоду на її придбання. Після розірвання шлюбу між подружжям досягнута усна домовленість про поділ майна.

З позивачкою він познайомився в липні 2010 року, з грудня 2010 року вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у квартирі, що належала батькам позивачки за адресою: АДРЕСА_3 , мали спільний бюджет, несли спільні витрати на утримання житла, ремонт. Потім вирішили укласти шлюб. Батьки позивачки і відповідача надали кошти на купівлю житла. На ці гроші на ім`я позивачки ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2013 придбана квартира АДРЕСА_4 . Вони переїхали на постійне місце проживання у цю квартиру, де проживали до народження в грудні 2017 року сина ОСОБА_5 , потім переїхали проживати у придбану на ім`я відповідача ОСОБА_2 спірну квартиру АДРЕСА_1 .

Особистою працею ОСОБА_2 та із залучених спеціалістів у 2018-2020 роках проведено капітальний ремонт квартири з частковим переплануванням, придбано меблі та побутова техніка. Результати виконаних робіт коштують більше 600000 тис.грн. Між ними досягнута усна домовленість про поділ майна, а саме, позивачка надає згоду відповідачеві на відчуження за договором дарування спірної квартири, а їй залишається все майно, набуте спільно під час спільного проживання та під час шлюбу. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

05.08.2022 представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Харламов В.В. (діє на підставі ордер від 05.08.2022 а.с. 146 т. 1) також надав відзив на позовну заяву (а.с. 143 - 145 т. 1), у якому зазначив, що квартира придбана її сином ОСОБА_6 за власні кошти, а саме, за кошти, надані самою ОСОБА_3 . Позивачці відомо про походження цих грошей і тому позивачка надавала згоду на набуття квартири у власність саме на ім`я ОСОБА_2 . З позивачкою ОСОБА_2 познайомився у липні 2010 року, з грудня 2010 року вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у квартирі, що належала батькам позивачки за адресою: АДРЕСА_3 ., мали спільний бюджет, кошти на придбання майна, несли спільні витрати на утримання житла. Потім вирішили укласти шлюб. Батьки позивачки і відповідачка надали кошти на придбання квартири. На ці гроші на ім`я позивачки ОСОБА_1 набута квартира на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2013 за адресою: АДРЕСА_5 . Позивачка з сином переїхали на постійне місце проживання в цю квартиру, де проживали до народження в грудні 2017 року сина ОСОБА_5 , після чого переїхали проживати у придбану на ім`я відповідача ОСОБА_2 спірну квартиру АДРЕСА_6 з наміром провести капітальний ремонт у квартирі АДРЕСА_7 .

Особистою працею відповідача ОСОБА_2 і залучених ним спеціалістів у 2018-2020 роках здійснено капітальний ремонт з частковим переплануванням, придбано меблі та побутова техніка. Позивачка відмовила віддати синові будь-яке майно, яким користується дотепер. Між позивачкою і відповідачем була досягнута усна домовленість щодо спільного майна, набутого до і після укладення шлюбу, зокрема, про те, що позивачка надає згоду відповідачеві на відчуження спірної квартири за договором дарування, а у позивачки залишається все майно, набуте ними під час спільного проживання та під час шлюбу, всі понесені значні витрати на ремонт квартири АДРЕСА_7 , право власності на яку зареєстровано на позивачку. Відповідно до цієї домовленості позивачка передала відповідачеві заяву згоду на дарування квартири, посвідчену приватним нотаріусом Шофаренко О.О. За договором дарування син подарував квартиру їй ( ОСОБА_3 ). Просила відмовити у задоволенні позову.

Представник позивачки адвокат Ужва К.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просив їх задовольнити.

Представник відповідачів адвокат Харламов В.В. у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні.

Треті особи - приватні нотаріуси Дніпровського МНО Шрамова В.М. і ОСОБА_7 у судове засідання не з`явилися, про дату місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином, надали на вимогу суду витребувані докази.

Суд, вислухавши учасників справи, оцінивши їх позиції, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 04.10.2014 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 13 т. 1).

Перебуваючи у шлюбі ОСОБА_2 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.05.2016, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Шевченко В.В. (а.с. 14 - 17 т.1).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.03.2021 у справі № 201/11238/20 шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 розірвано (а.с. 8 т. 1).

Як вказує позивачка, вона у січні 2022 року дізналася, що кватира відчужена без її згоди ОСОБА_2 його матері ОСОБА_3 за договором дарування від 29.12.2021, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Шрамовою В.М. (а.с. 11 13 т. 1).

Згідно із п. 11 договору дарування правочин вчинено за письмовою згодою дружини дарувальника ОСОБА_1 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено 10.12.2021 приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Шофаренко О.О., зареєстровану в реєстрі за №110.

Однак, як вказує позивачка, вона не надавала нотаріальну згоду на вчинення правочину, з нотаріусом ОСОБА_7 не знайома, ніколи в його офісі не була, жодних документів у цього нотаріуса не підписувала, 10.12.2021 знаходилася в місті Павлограді.

На виконання ухвали суду від 11.11.2022 про витребування доказів приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Шрамовою В.М. листом від 27.04.2023 № 6/01-16 надано з архіву оригінал заяви ОСОБА_1 про надання згоди колишньому чоловіку ОСОБА_2 , 1987 року народження, на дарування, укладення та підписання договору дарування квартири (а.с. 10-11 т. 2).

Ухвалою суду від 01.05.2023 з клопотанням позивачки призначено у справі судову почеркознавчу експертизу даної заяви (а.с. 17 18 т. 2).

Згідно із висновком експерта Дніпропетровського НДІСЕ за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 21.12.2023 № 24185/23-32, рукописний запис « ОСОБА_1 », що міститься в графі «Підпис» заяви (згоди) від 10.12.2021, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шофаренко Оксаною Орестівною, зареєстрована в реєстрі за № 110, бланк НОІ 986662, виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься в графі «Підпис:» ліворуч від рукописного запису « ОСОБА_1 » в заяві (згоді) від 10.12.2021, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шофаренко Оксаною Орестівною, зареєстрована в реєстрі за № 110, бланк НОІ 986662, виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 22 333 т. 2).

Крім того, на виконання ухвали суду від 09.08.2022 приватним нотаріусом Дніпровського МНО Шофаренко О.О. листом від 11.11.2022 № 4/02-16 надано завірену належним чином копію реєстру для реєстрації нотаріальних дій справа № 02-33 том 1, початий 13.01.2021, закінчений 20.12.2021 (а.с. 184 189 т. 1).

З реєстру встановлено, що 10.12.2021 приватним нотаріусом Дніпровського МНО Шофаренко О.О. вчинялося декілька нотаріальних дій, серед яких відсутні записи про вчинення цього дня нотаріальної дії з посвідчення заяви (згоди) від 10.12.2021 від імені ОСОБА_1 .

Листом від 01.03.2023 № 1/0-16 приватного нотаріуса Дніпровського МНО Шофаренко О.О. на виконання ухвали суду від 31.01.2023 повідомлено, що згідно Наказу Міністерства юстиції України від 22.10.2010 № 3253 5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2010 за № 1318/18613 «Про затвердження правил ведення нотаріального діловодства» та Додатку 32 до «Правил ведення нотаріального діловодства (у редакції Наказу Міністерства юстиції України від 20.12.2012 № 1909/5) про затвердження типової номенклатури справ державної Нотаріальної контори та приватного нотаріуса» ведення окремого Наряду для зберігання примірників заяв, на яких засвідчена справжність підпису громадян, вказаною типовою номенклатурою не передбачено. Тому надати на вимогу суду належним чином засвідчену копію відповідної заяви неможливо, оскільки при вчиненні такої нотаріальної дії, як засвідчення справжності підпису громадянина, примірник заяви (а також копії документів, що посвідчують особу, довідки про присвоєння ІПН тощо) не залишаються в справах нотаріуса.

Відповідно до п. 6.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені в документі, а лише підтверджує, шо підпис зроблений певною особою. Про вчинену нотаріальну дію лише робиться запис в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, виписку з якого, у вигляді засвідченої копії, нотаріусом надану суду раніше.

Разом з тим, нотаріус звернула увагу суду на те, що згідно видаткової накладної № 20009 від 01.04.2020 нею від ДП «Національні інформаційні системи» (ДП НАІС) були отримані спеціальні бланки нотаріальних документів НОІ 00 (тобто кількість бланків у партії складає 100 штук), які відповідно до вимог законодавства були внесені нотаріусом до Єдиного реєстру нотаріальних бланків. Бланк НОІ 986662 був використаний: 10.12.2021, реєстр № 115, для нотаріальної дії засвідчення справжності підпису ОСОБА_8 , дані про це були внесені у відповідний звіт про витрачання бланків в Єдиний реєстр нотаріальних бланків.

На сайті ДП «НАІС» за позначкою «спеціальні бланки» є посилання на опис спеціальних бланків нотаріальних документів, виготовлених у 2018-2020 роках, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України 05.08.2009 № 812 (у редакції постанови від 06.09.2017 № 677) з відповідними зображеннями та детальним описом (розмір, форма колір, розташування захисних знаків тощо).

Згідно з цим описом на бланках, виготовлених у зазначений період, в отому числі на бланках серії НОІ з № 986601 по № 986700 у лівому нижньому куті на лицьовому боці бланка міститься QR-код розміром 22x22 міліметри, під яким міститься серія, яка складається з трьох літер, та номер із шести цифр; а на лицьовому боці бланку в правому нижньому куті горизонтально нанесено оптично-електронний елемент розміром 12x22 мм з радіусом закруглення кутів 2 мм.

У надісланій нотаріусу разом з ухвалою суду від 11.01.2022 копії заяви QR-код міститься у правому нижньому куті на лицьовій стороні бланка (а.с. 218 219 т. 1).

Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, а також якщо сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності суд призначає експертизу у справі.

У даному випадку належними і допустимими доказами висновком експерта і реєстром для реєстрації нотаріальних дій підтверджено, що жодної заяви (згоди) 10.12.2021 позивачка ОСОБА_1 ОСОБА_2 на укладення договору дарування від 29.12.2021 із обдарованою ОСОБА_3 , не надавала. Пункт 11 договору дарування про те, що правочин вчинено за письмовою згодою дружини дарувальника ОСОБА_1 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено 10.12.2021 приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Шофаренко О.О., зареєстровану в реєстрі за №110 не відповідає дійсності.

До того ж нотаріальний бланк заяви згоди від 10.12.2021 не відповідає формі спеціального бланку нотаріального документа, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 05.08.2009 № 812 (у редакції постанови від 06.09.2017 № 677), що вказує на неналежне його походження.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із частиною 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсною заяви про надання згоди на відчуження нерухомого майна.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою (ч. 1 ст. 65 СК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути складений письмово, а у визначених законом випадках - нотаріально посвідчена.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Так, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним (частина перша статті 219 ЦК України).

Судом встановлено, що жодної заяви - згоди 10.12.2021 позивачка ОСОБА_1 ОСОБА_2 на укладення оспорюваного договору дарування від 29.12.2021 із обдарованою ОСОБА_3 не надавала, заява, на яке міститься посилання у договорі дарування підроблена.

Отже, дана заява згода є недійсною (нікчемною), тому визнання її недійсною не вимагається рішення суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2022 року в справі № 335/4419/19(провадження № 61-6171св21) з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зроблено висновок, що «нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Тому вимога про визнання згоди недійсною не підлягає задоволенню з підстав встановлення її нікчемності.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) викладено правовий висновок про те, що відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

У постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

У даній справі судом встановлено, що спірна квартира набута під час шлюбу. Відповідач ОСОБА_2 жодними належними і допустимими доказами не спростував презумпцію спільності майна подружжя, тому квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 29.12.2021 дарувальник ОСОБА_2 подарував обдарованій своїй матері ОСОБА_3 вказану квартиру.

Суд встановив обставину нікчемності згоди позивачки як одностороннього правочину на відчуження її чоловіком спільного майна подружжя.

Суд враховує, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди іншого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним у разі встановлення обставини, що контрагент за таким договором діяв недобросовісно, зокрема, знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Спірна квартира передана відповідачем у дар близькому родичу матері.

Контрагент за договором дарування - ОСОБА_3 у своєму відзиві пояснила суду, що квартира набути її сином відповідачем ОСОБА_2 за власні кошти, точніше за кошти, які надані самою ОСОБА_3 , а позивачці ОСОБА_1 відомо про походження цих грошей і тому позивачка надавала згоду на набуття квартири у власність саме на ім`я ОСОБА_2 .

Як видно зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 23.05.2016, під час укладення ОСОБА_2 цього договору, у п. 4.2. було обумовлено, що квартира купується за згодою дружини покупця - ОСОБА_1 . Справжність її підпису на відповідній заяві про згоду засвідчена нотаріально 26.05.2016 приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Шевченко В.В. (а.с. 14 17 т. 1).

Тлумачення відповідачкою ОСОБА_3 згоди ОСОБА_1 на укладення договору купівлі-продажу як даної у зв`язку із тим, що квартира набувається на особисті кошти чоловіка або його матері ОСОБА_3 , не відповідає змісту вимог ч. 3 ст. 65 СК України, за якою для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Надалі відповідачка вказує, що між позивачкою ОСОБА_1 і її сином ОСОБА_2 була досягнута усна домовленість щодо спільного майна, у т.ч. набутого за час шлюбу, зокрема, позивачка мала надати згоду відповідачеві на відчуження спірної квартири за договором дарування, тому позивачка передала відповідачеві заяву згоду на дарування квартири, посвідчену приватним нотаріусом Шофаренко О.О.

Отже зі змісту даних пояснень слідує, що ОСОБА_3 достеменно було відомо про те, що квартира набута у шлюбі, що вона є за законом спільною сумісною власністю подружжя і позивачка мала надати згоду на її дарування.

Відповідачка ОСОБА_3 констатує, що за договором дарування син подарував квартиру їй. Як видно з оспорюваного договору дарування, набуваючи квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 вказувала адресою своєї реєстрації АДРЕСА_8 . Таку ж адресу відповідачка зазначила у своєму відзиві. При цьому, не вказувала, що вона проживає у подарованій квартирі, користується подарованим нерухомим майном для проживання, тобто не навела жодних міркувань про причини укладення договору дарування квартири.

ОСОБА_3 вказує, що фактично нею надані кошти на придбання цієї квартири, її вклад у поліпшення квартири є суттєвими, внаслідок чого квартира збільшилася у вартості. У подальшому ця ж квартира стала предметом договору дарування на корить відповідачки, отже - повернута у такий спосіб у її власність.

Суд зазначає, що цивільне законодавство містить ряд цивільно-правових інструментів, за допомогою яких учасники цивільних правовідносин можуть оформити своє право на річ добросовісно, у відповідності із фактичними правовідносинами, які між ними існують і бути упевненим у надійності вчиненого ним правочину.

Суд, вирішуючи питання про добросовісність контрагента та надавши оцінку обставинам, які мають значення для вирішення спору (добросовісність контрагента), встановив наявність родинних відносин між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , обізнаності останньої про те, що майно, відчужуване за договором дарування на її користь, яке належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, дійшов висновку, про недобросовісність контрагента відповідачки ОСОБА_3 , а тому вважає, що договір дарування від 29.12.2021 може бути недійсним

Щодо доводів відповідачів про те, що особистою працею та за рахунок коштів відповідача ОСОБА_2 у 2018-2020 роках здійснено капітальний ремонт з переплануванням спірної квартири.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зробила висновок, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Тобто суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Водночас ОСОБА_2 жодними належними і допустимими доказами не спростована презумпція спільного сумісного майна подружжя та не надано доказів того, що у придбання (будівництво) квартири вкладено його особисті приватні кошти, а отже не доведено розмір його частка в майні відповідно до розміру внеску. Самі по собі надані фотографії та перелік цього майна не може свідчити навіть про його вартість.

До того ж, сторони не ставили перед судом питання ані про визнання спірної квартири особистою власністю ані про поділ з урахуванням істотного збільшення вартості майна.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575св19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714св22, від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23).

Спірне нерухоме майно набуто сторонами за час шлюбу, відповідачем не спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя на майно, воно є спільним сумісним майном подружжя, ця річ є неподільною.

Окрема вимога позивачки про визнання квартири спільною сумісною власністю у даному випадку не є належним і ефективним способом захисту права, оскільки квартира належить сторонами і так на праві спільної сумісної власності. Саме вимога про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту права. Тому ця вимога не підлягає задоволенню.

Позивачка просить суд визнати за нею право власності на половину квартири.

При цьому, у разі коли один із подружжя (позивач) не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій з попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можна реально поділити між сторонами відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишає майно у спільній частковій власності.

Схожий висновок викладено і у пункті 53.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), на яку зокрема посилалася заявник у касаційній скарзі.

Таким чином ефективним і належним способом захисту права позивачки буде визнання за позивачкою ОСОБА_1 права на 1/2 частину у праві спільної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та визнання за відповідачем ОСОБА_2 права на 1/2 частину у праві спільної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 - в порядку поділу майна подружжя.

Щодо вимог про скасування права власності на співну квартиру.

За приписами ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до п. 51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011р. № 1141 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2018р. № 484) внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється за заявою особи, заінтересованої у внесенні відповідних записів, а також у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19), у своїй постанові від 27.03.2019р., зазначила про те, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права власності на квартиру має розглядатися як спір, який пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на квартиру іншою особою, за якою зареєстроване відповідне право. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесений відповідний запис у Держреєстр (п. 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018р. у справі №823/2042/16). Тому для захисту права власності на квартиру позивач вірно звернувся з позовом до особи, за зверненням якої зареєстроване право власності.

Згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (провадження №12-83гс21) … враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено третім особам, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке

існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_3 про скасування рішення, про реєстрацію права власності. Внаслідок визнання нелісним договору, на підставі якого воно було зареєстроване, похідна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволені частково, їх слід розподілити таким чином.

При подачі позову позивачкою сплачений судовий збір (а.с. 66 - 67 т. 1) відповідно до ставок, встановлених ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в сумі 3969,60 грн. - за 4 позовні вимоги немайнового характеру по 992,40 грн. за кожну, з яких задоволено лише дві, та 5701,40 грн. - за вимогу майнового характеру, яка задоволена повністю. Також позивачкою сплачений судовий збір за забезпечення позову в сумі 496,20 грн. (а.с. 26 т. 1). Отже, з відповідачів підлягає стягненню загальна сума судового збору в розмірі 8 182,40 грн. по 4091,20 грн. із кожного.

Крім того, за проведення експертизи позивачкою сплачено 12904,92 грн. (а.с. 21 т. 2). Враховуючи положення ч. 6 ст. 139, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивачки витрати на проведення почеркознавчої експертизи в розмір 12904,92 грн., по 6452,46 грн. з кожного, виходячи з того, що даний експертний вимовок покладений повністю у доведення позивачкою позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 141, 155, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шрамова Вікторія Миколаївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шофаренко Оксана Орестівна) про визнання недійсним правочинів, застосування наслідків недійсності правочину, скасування державної реєстрації права власності та поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_2 , від 29 грудня 2021 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шрамовою Вікторією Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за № 659.

Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), індексний номер: 62672326 від 29 грудня 2021 року, зареєстроване приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шрамовою Вікторією Миколаївною на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право на 1/2 частину у праві спільної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 - в порядку поділу майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право на 1/2 частину у праві спільної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 - в порядку поділу майна подружжя.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в загальному розмірі 10543,80 грн. (4091,20 грн. судовий збір) + (6452,46 грн. витрати на експертизу).

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати в загальному розмірі 10543,80 грн. (4091,20 грн. судовий збір) + (6452,46 грн. витрати на експертизу).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 31 травня 2024 року.

Суддя Наумова О.С.