Справа № 2-4932/11
Провадження № 4-с/752/85/24
У Х В А Л А

Іменем України

02 травня 2024 року місто Київ

Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Ольшевської І.О.,

за участю секретаря судових засідань Крекотень О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Києві скаргу адвоката Сітарчук Олени Олегівни, подану в інтересах боржника у виконавчому провадженні НОМЕР_2 ОСОБА_1 на бездіяльність Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яка полягає в незнятті арешту (обтяження) з майна боржника, -

ВСТАНОВИВ:

До Голосіївського районного суду м. Києва звернулася адвокат Сітарчук О.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , що є боржником у виконавчому провадженні НОМЕР_2 від 19.03.2014р. з примусового виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» суми 43 793,14 грн.

Так, скаржник просить суд визнати неправомірною бездіяльність Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яка полягає в незнятті арешту (обтяження) з майна боржника ОСОБА_1 в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2, зобов`язати посадових осіб Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 та вирішити питання про стягнення витрат на правову допомогу адвоката в розмірі 15 000 грн. з Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві (Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції).

Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що арешт на все майно боржника, накладений у межах виконавчого провадження НОМЕР_2, яке завершено ще 15.12.2015 року, є неправомірним. Матеріали цього провадження були знищені у 2019 році, а нові виконавчі провадження не відкривалися. Невиконання вимог щодо зняття арешту порушує права ОСОБА_1 на мирне володіння своїм майном, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Законодавством України не передбачено існування арешту майна без чинного виконавчого провадження. Голосіївський відділ державної виконавчої служби у місті Києві неодноразово відмовляв у наданні інформації про виконавче провадження, посилаючись на відсутність права представництва адвоката, що лише затягувало процес і не дозволяло ОСОБА_1 захистити свої майнові права. Таким чином, відсутність виконавчих дій, незняття арешту та невиконання вимог законодавства свідчать про порушення прав, що вимагає втручання суду для поновлення порушених прав.

У судове засіданні особи, які беруть участь у розгляді скарги не з`явились, повідомлялись вчасно та належним чином у спосіб, передбачений ЦПК України.

Неявка належно повідомлених учасників справи не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами відповідно до положень частини другої статті 450 ЦПК України.

Судом під час розгляду скарги встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.12.2011 р. № 2-4932/11 позов ПАТ «Універсал банк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № CL 28195 від 22.06.2009 року в сумі 43240,73 грн. та судовий збір у сумі 432,41 грн., витрати на інформаційне-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн., а всього 43 793,14 грн.

Також, з акту №7 від 14.12.2020р. Голосіївського районного суду м. Києва про вилучення для знищення номенклатурних справ (документів), що не підлягає зберіганню, вбачається що матеріали цивільної справи № 2-4932/11 ПАТ «Універсал банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту знищені.

Листом від 25.02.2024 № 42565833 Голосіївський ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) повідомив адвоката Сітарчук О.О. про те що, перевіркою Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №2-4932 від 01.02.2012 Голосіївського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» 43 793,14 грн. 19.03.2014 державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 15.12.2015, керуючись п. 7 ст. 47 в редакції Закону від 21.04.1999 року № 606-XIV, було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. У зв`язку з викладеним, надання більш детальної інформації не є можливим, оскільки згідно з ч. 1, 2 розділу XI Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями від №1829/5 від 07.06.2017, передані до архіву справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню (строк зберігання виконавчих проваджень становить три роки).

Крім того, адвокату було надіслано акт про знищення виконавчого провадження від 19.02.2019, серед яких, зокрема, і провадження відносно ОСОБА_1 , закінчене у 2015 році, та станом на дата складання акту 19.02.2019 знищене.

Скаржник, вказує, що в подальшому, виконавчий лист не був повторно пред`явлений до виконання, а зворотного матеріали справи не містять.

Щодо вимог скарги, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (у редакції, яка була чинною станом на день відкриття виконавчих проваджень та повернення виконавчого листа), (далі - Закон № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 1 ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч. 3 ст. 47 Закону № 606-XIV у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску разом із звітом державного виконавця про його використання.

Згідно з ч. 5 ст. 47 Закону № 606-XIV повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення - протягом трьох місяців; інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Водночас з матеріалів справи не вбачається, що органами ДВС були порушені права боржника, зокрема в частині, як вказує скаржник, виниклої бездіяльності виконавчої служби, яка полягає в незнятті арешту (обтяження) з майна боржника, оскільки норми Закону № 606-XIV не встановлювали зобов`язання виконавця скасовувати арешт, накладений у рамках примусового виконання виконавчого провадження, якщо виконавчий лист був повернутий на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV.

При цьому, із заявами про скасування арешту майна у виконавчому провадженні боржник не звертався, а отже висновок адвоката про бездіяльність Голосіївський ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), яка полягає в незнятті арешту, безпідставний.

Суд зазначає, що Закон № 606-XIV не врегульовує відносини щодо припинення заходів примусового виконання (зняття арешту) у разі повернення виконавчого листа на підставі п. п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV та закінчення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, зокрема й за наявності на це волі самого стягувача.

Також вказане не врегульовується нині чинним Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

За таких умов, суд не вбачає протиправність у бездіяльності державного виконавця щодо незняття арешту.

Однак, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується або фактичним виконанням судового рішення, або зі спливом строку пред`явлення документа до виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 34/425).

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Виконавчий документ по даній справі повернутий стягувачу більше як вісім років тому, повторно до виконання не пред`являвся.

Наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За приписами ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Ці норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин право реалізаційної та правозастосовної діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За встановлених судом обставин у цій справі наявність арешту, накладеного на все майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 42565833, унеможливило б здійснення ним прав власника щодо належного йому майна, оскільки чинне законодавство не врегульовує відносини зняття обтяжень з майна боржника у випадку закінчення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання після повернення його стягувачу та за відсутності інших відкритих виконавчих проваджень.

При цьому суд враховує, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Аналогічні висновки зроблені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 2-5422/11 (провадження № 61-1437св22).

Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Отже, оскільки на виконанні в органах державної виконавчої служби та у приватних виконавців відсутні виконавчі провадження щодо виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва в цивільній справі №2-4932/11 від 12.12.2011, за обставин цієї справи наявні підстави для зобов`язання посадових осіб Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) зняти арешт з нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , що накладені у виконавчому провадженні НОМЕР_2, оскільки надалі в застосуванні цих примусових заходів виконання рішення відсутня необхідність.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що подана скарга підлягає частковому задоволенню.

При цьому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного.

Згідно ст. 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

По обставинам справи адвокат, який здійснює представництво боржника у ВП, просила відшкодувати витрати на правову допомогу в сумі 15 000,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Отже, за наслідками за наслідками розгляду скарги сторони виконавчого провадження на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, при вирішенні питання про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу підлягають застосуванню положення статей 133, 137, 452 ЦПК України, і у випадку відмови у задоволенні скарги виконавець має право на відшкодування відповідних судових витрат. Подібний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.02.2022р. у справі №913/869/14.

Оцінюючи розмір заявлених вимог для компенсації витрат на правову допомогу суд звертає увагу на наступне.

У постанові від 19.11.2020р. у справі № 734/2313/17 Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи».

У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Оскільки під час розгляду скарги судом не було встановлено неправомірних дій або бездіяльності з боку Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), суд вважає, що витрати на правову допомогу в розмірі 15 000,00 грн не можуть бути визнані належно обґрунтованими, співмірними та необхідними в контексті обставин цієї справи з точки зору принципу справедливості.

Суд зазначив, що боржник не звертався до Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про скасування арешту. Відповідно, жодних рішень з цього приводу органом виконавчої служби не приймалося. Таким чином, суд не знаходить підстав для відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки вони не є виправданими з огляду на відсутність дій з боку боржника, які могли б змінити ситуацію або сприяти скасуванню арешту.

У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що витрати на правову допомогу не відповідають критеріям необхідності та співмірності, оскільки боржник не використав наявні в нього правові інструменти для вирішення питання про скасування арешту, зокрема не звернувся із відповідною заявою до органу виконавчої служби, а тому у стягненні витрат на правову допомогу слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 260, 450, 451 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. Скаргу адвоката Сітарчук Олени Олегівни, подану в інтересах боржника у виконавчому провадженні НОМЕР_2 ОСОБА_1 на бездіяльність Голосіївського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), яка полягає в незнятті арешту (обтяження) з майна боржника задовольнити частково.

2. Зобов`язати посадових осіб Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП№ 42565833 від 19.03.2014, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про обтяження 5083840); дата та час реєстрації - 24.03.2014; підстава - постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 42565833, видана 19.03.2014, видавник: Відділ державної виконавчої служби Голосіївського РУЮ у м. Києві; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 11858657 від 24.03.2014, ОСОБА_2 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

3. У решті вимог скарги відмовити.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

5. Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва відповідно до вимог, встановлених ст. ст. 353-356 ЦПК України.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя І.О. Ольшевська