Справа номер 478/1133/23 Головуючий суду першої інстанції - Іщенко Х. В.
Провадження номер 22-ц/812/774/24 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О. В.,

суддів - Самчишиної Н. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О. М.,

за участі представника відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 березня 2024 року, ухвалене за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_2 подав до суду вищевказаний позов, який обґрунтовував наступним.

Позивач зазначав, що з 2003 року він почав проживати з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у будинку її батьків. Згодом вони орендували житло у с. Володимирівка Баштанського (раніш Казанківського) району Миколаївської області.

На початку їх відносин у них були сімейні стосунки, вони дбали один про одного, піклувалися про побудову сімейних відносин, спільно вели фінансові та господарські справи, мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 .

У 2009 році вони разом із сином почали проживати у будинку, який був наданий їм батьками позивача за адресою: АДРЕСА_1 . 16 грудня 2009 року він за цією адресою зареєстрував своє місце проживання.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька ОСОБА_5 .

В січні 2010 року у зв`язку із збільшенням сім`ї вони вирішили покращити житлові умови. Для цього вони усно домовились із ОСОБА_6 про обмін їх будинку на її будинок за адресою: АДРЕСА_2 . Такий обмін відбувся, але не оформлювався належним чином, оскільки були відсутні правовстановлюючі документи на обидва будинки.

Після цього сторони проживали в придбаному будинку, за спільні кошти та власними силами його ремонтували, встановили новий паркан, купили побутову техніку.

27 квітня 2010 року позивач зареєстрував своє місце проживання у цьому будинку.

За попередньою домовленістю з відповідачем вирішили, що вона буде займатися документальним оформленням права власності на цей будинок. Так, 30 серпня 2010 року право власності на вказаний будинок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності, яке було видане 11 серпня 2010 року виконкомом Володимирівської сільської ради.

З 15 лютого 2013 року відповідач та їх діти зареєстровані у цьому будинку.

Протягом спільного життя позивач працював, зарплати вистачало на потреби сім`ї, вони займались вихованням дітей, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, купували побутові речі.

З 30 вересня 2014 року по 24 грудня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Після припинення шлюбу, з січня 2015 року по 21 квітня 2016 року він був мобілізований до лав Збройних Сил України.

З травня 2016 року сторони знову почали проживати разом у спірному будинку як подружжя. А в 2019 році їх сім`я переїхала тимчасово проживати до м. Кривий Ріг. Однак у січні 2023 року їх сімейні відносини припинилися.

Після цього відповідач стала перешкоджати йому вільно володіти, користуватися спільним будинком, не допускаючи до нього.

В серпні 2023 року йому стало відомо, що відповідач звернулася до суду з позовом до нього та сина про визнання їх такими, що втратили право користування спірним житловим будинком, мотивуючи тим, що вона є одноосібним власником будинку.

Враховуючи наведене позивач просив: 1) встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в перiод з 01 січня 2004 року по 29 вересня 2014 року та з 01 травня 2016 року по 21 січня 2023 року; 2) визнати об`єктом права спільної сумісної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 ; 3) поділити між ним та ОСОБА_3 вказаний будинок, визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності на частку будинку за кожним.

Позиція відповідача у суді першої інстанції

ОСОБА_7 проти задоволення позову в частині вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки у вказаний позивачем період не заперечувала.

Щодо вимог про визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності та його поділ заперечувала.

Відповідач зазначала, що цей будинок є її особистою приватною власністю, оскільки право власності на нього вона набула у порядку спадкування на підставі заповіту від 29 березня 2010 року, посвідченого Володимирською сільською радою Казанківського району Миколаївської області.

Крім того, відповідач вважала, що позивач пропустив строк звернення до суду із цим позовом, оскільки він ще в 2015 році звертався до суду з позовом до відповідача про скасування рішення виконавчого комітету про оформлення права власності на спірний житловий будинок та знав, що будинок зареєстровано на ім`я відповідача.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 березня 2024 року позов задоволено частково.

Встановлено факт, що має юридичне значення, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період часу з 01 січня 2004 року по 29 вересня 2014 року та з 01 травня 2016 року по 21 січня 2023 року включно.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Судові витрати, понесені позивачем ОСОБА_2 у зв`язку з розглядом справи, віднесено на його рахунок.

Рішення суду в частині задоволених вимог мотивовано тим, що факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_7 у вказаний судом період не оспорюється сторонами та було підтверджено відповідачем в ході розгляду справи.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог про поділ житлового будинку, суд першої інстанції виходив з того, що досліджені судом докази доводять факт, що спірний житловий будинок є спільним сумісним майном сторін. Проте, на думку суду, вимоги позивача не могли бути задоволені через пропуск строку позовної давності. Позивач тривалий час знав про порушення його прав, про що свідчить факт подання ним ще в 2015 році позову про скасування рішення виконавчого комітету про оформлення права власності на спірний житловий будинок.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність рішення суду обставинам справи, просив рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_2 вказував, що суд першої інстанції, застосовуючи наслідки спливу позовної давності, неправильно зробив висновок про те, що перебіг позовної давності почався з 30 квітня 2015 року, коли він подав позов до суду до відповідача про скасування рішення виконавчого комітету про оформлення права власності на спірний житловий будинок. Цей позов було повернуто позивачу та після цього він знов почав проживати з відповідачем як подружжя. Позивач не вважав свої права на володіння та користування будинком порушеними, а розпоряджатися будинком не мав наміру.

ОСОБА_2 вважає, що про своє порушене право на володіння та користування будинком він дізнався лише у 2023 році, після того як відповідач звернулася до суду з позовом до нього та їх сина про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Узагальнені доводи та заперечення осіб, які подали відзиви на апеляційну скаргу

ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Сторони є батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до ксерокопії паспорту ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 , виданого 29 серпня 2003 року, він з 16 грудня 2009 року по 27 квітня 2010 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . З 27 квітня 2010 року ОСОБА_2 зареєстрований у будинку АДРЕСА_2 .

Відповідач та діти сторін зареєструвалися у будинку АДРЕСА_2 15 лютого 2013 року.

З 09 вересня 2014 року по 06 січня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_2 та ОСОБА_10 при розгляді справи у суді першої інстанції підтвердили, що з 01 січня 2004 року по 29 вересня 2014 року та з 01 травня 2016 року по 21 січня 2023 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У 2010 році вони здійснили обмін житлового будинку по АДРЕСА_1 , який належав батькам позивача, на житловий будинок АДРЕСА_2 , який належав ОСОБА_6 . Угоду обміну вони належним чином не оформлювали, бо будинки не мали правовстановлюючих документів.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.05.2024 року ОСОБА_6 зареєструвала за собою право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 18 серпня 2011 року на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області 19 січня 2011 року.

29 березня 2010 року секретарем Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області Перевєрзєвою С. М. у реєстрі за №61 був зареєстрований заповіт ОСОБА_11 , за яким він заповів належний йому житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Докази належності цього будинку за життя ОСОБА_11 і переходу права власності на цей будинок до відповідача у нотаріальному порядку шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину у матеріалах справи відсутні.

23 липня 2010 року виконавчий комітет Володимирівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, розглянувши заяви громадян України та матеріали Казанківського БТІ, зокрема, у рішенні №41 вирішив оформити право власності на житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_2 за ОСОБА_12 .

11 серпня 2010 року ОСОБА_12 на підставі вказаного рішення видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, з часткою 1/1, а 30 серпня 2010 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 загальною площею 82,1 кв. м, житловою площею 44,1 кв.м з господарськими будівлями та спорудами: гараж літ.Б-1, сарай літ.В-1, погріб літ.Гпб, огорожі №3-6.

30 квітня 2015 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про скасування рішення виконкому про оформлення права власності на житловий будинок та свідоцтва про право власності на нерухоме майно (справа №478/672/15). Вказаний позов судом було залишено без руху ухвалою від 06 травня 2015 року, а ухвалою від 21 травня 2015 року повернуто позивачу як неподаний.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 09 серпня 2023 року відкрито провадження у справі №478/915/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування спірним житловим будинком. Вказаний позов було подано до суду 27 липня 2023 року. Ухвалою суду від 02 жовтня 2023 року провадження у справі зупинено до розгляду справи №478/1133/23.

Згідно з витягом з реєстру Володимирівської територіальної громади, сформованого 10 квітня 2024 року, ОСОБА_2 09 квітня 2024 року знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 2, 4 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Статтею 60 СК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою на майно, яке набуте ними в період спільного проживання. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із співвласників може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує.

Норми пункту 2 частини 1 статті 57 СК України регламентують, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Статтями 256, 257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з вимогами статті 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є момент, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-258цс15, а також постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 576/2447/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 08 грудня 2021 року у справі 753/18448/17.

У частині четвертій статті 263 ЦПК України зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог про поділ житлового будинку, суд першої інстанції виходив з того, що досліджені судом докази доводять факт, що спірний житловий будинок є спільним сумісним майном сторін. Проте, суд вважав, що вимоги позивача не могли бути задоволені через пропуск строку позовної давності. На думку суду строк позовної даності сплив 30 квітня 2018 року, оскільки позивач 30 квітня 2015 року звертався до суду з позовом про скасування рішення виконавчого комітету про оформлення права власності на спірний житловий будинок.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що досліджені докази доводять, що спірний житловий будинок є спільним сумісним майном сторін, оскільки відповідач не спростувала належними доказами презумпцію спільності права власності сторін на спірне майно. Проте, колегія суддів вважає, що викладений судом висновок про пропуск позивачем строку позовної давності не відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Досліджені докази свідчать, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 29 вересня 2014 року та з 01 травня 2016 року по 21 січня 2023 року. У період сумісного проживання вони набули у спільну сумісну власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по АДРЕСА_2 . ОСОБА_7 під час проживання з позивачем не висловлювала претензій щодо порядку користування майном та не порушувала право спільної сумісної власності, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для висновку про пропуск позивачем позовної давності при поданні позову у вересні 2023 року. Про порушення свого права власності позивач довідався у липні 2023 року, коли відповідач звернулася до нього з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком, а тому подання ним позову у вересні 2023 року не є пропуском позовної даності.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ будинку у рівних частках.

В іншій частині рішення суду не є предметом апеляційного розгляду, оскільки сторонами не оскаржувалося.

Щодо судових витрат

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги позивача, скасував рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, задовольнив позовні вимоги позивача про поділ майна, то наявні підстави для відшкодування відповідачем позивачу понесених ним судових витрат за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій на суму 2684 грн (1073,60 грн + 1610,40 грн).

Керуючись ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про поділ будинку та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_7 право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2684 грн судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Н. В. Самчишина

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 05 червня 2024 року.