КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 369/7229/22 Головуючий у 1 інстанції: Янченко А.В.

Провадження № 22-ц/824/237/2024 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

21 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Олійника В.І., Сушко Л.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2022 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст обставин справи

У серпні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» (далі - ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Просило стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості в розмірі 30 012,00 грн, сплачений судовий збір в розмірі 2 481,00 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 6 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 січня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі - ТОВ «Авентус Україна») та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи «ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 3474242 про надання споживчого кредиту.

Сума кредиту становить 9 150,00 грн. Строк кредиту 30 днів. Дата повернення кредиту 08 лютого 2021 року зазначена у таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком № 1 до цього договору. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 цього договору.

Після прийняття відповідачкою умов кредитного договору, договір був підписаний нею відповідно до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «А186375»,

ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало їй кредит в сумі 9 150,00 грн шляхом зарахування кредитних коштів на її платіжну картку № НОМЕР_1.

07 грудня 2021 року відповідач здійснила оплату на рахунок кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 3 650,85 грн. У зв`язку з чим, відповідно до п. 1.4 та п. 4.2 кредитного договору відбулося продовження строку кредиту ще на 30 днів (до 09 березня 2021 року) з стандартною процентною ставкою 1,90 % в день.

09 березня 2021 року відповідачка свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, а також не уклала угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору, в зв`язку з чим, а також керуючись пунктами 4.3. кредитного договору, кредитний договір було автопролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 календарних днів.

Надалі відповідач оплати за кредитним договором не здійснювала.

13 вересня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» (далі - ТОВ «Українські фінансові операції»), як фактором, було укладено договір факторингу № 13/09/2021, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору право грошової вимоги за кредитним договором.

Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідачку шляхом направлення на електронну пошту, зазначену під час укладення кредитного договору, відповідного повідомлення.

11 липня 2022 року між ТОВ «Українські фінансові операції», як клієнтом, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «ФінтрастУкраїна», як фактором, було укладено договір факторингу № 1, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором.

Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Українські фінансові операції» повідомило відповідача шляхом направлення повідомлення рекомендованим листом на адресу відповідача зазначену під час укладення кредитного договору.

Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідачки за кредитним договором перед позивачем несплачена і становить 9 150,00 грн (тіло кредиту) та 20 862,00 грн (нараховані проценти), а всього 30 012,00 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» суму боргу за кредитним договором від 09 січня 2021 року № 3474242 в розмірі 30 012,00 грн, у тому числі: 9 150,00 грн тіло кредиту та 20 862,00 грн нараховані проценти.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2 481,00 грн та понесені витрати на правову допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2022 року, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу та просила скасувати рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не просив суд стягнути з відповідача заборгованість на його користь, а матеріали справи не містять доказів того, що ТОВ «Українські фінансові операції» уповноважило ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» на звернення до суду з цим позовом.

Вказує, що жодних доказів про перерахування ТОВ «Авентус Україна» грошових коштів на рахунок відповідача та їх суму позовна заява не містить.

Вважає, що доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості просто фіксує суму боргу за тілом кредиту та суму боргу за процентами без розрахунку заборгованості за конкретний період кредитування з використанням процентної ставки та кількості днів користування кредитом. У такому вигляді наданий розрахунок боргу не може бути доказом наявності заборгованості відповідача перед позивачем.

Посилається на те, що нарахування відсотків за користування грошовими коштами на підставі статті 1048 ЦК України після спливу 30ти денного строку є незаконними.

Зазначає, що позивач не надав підтвердження того, що позивач ознайомився та зрозумів Правила надання грошових коштів у позику, укладаючи кредитний договір онлайн та підписуючи його за допомогою одноразового ідентифікатора, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили умови сплати процентів та користування кредитними коштами.

Відповідач не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, їй не було направлено ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками.

Повернуті до суду поштові конверти з відміткою про «повернуто за закінченням строку зберігання» не є доказом повідомлення відповідача згідно з правовим висновком Верховного Суду.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

23 жовтня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення першої інстанції без змін.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом першої інстанції встановлено, що 09 січня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір № 3474242 про надання споживчого кредиту.

Згідно з підпунктом 1.1 договору укладення правочину здійснюється сторонами за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої споживачу забезпечується через веб-сайт або мобільний додаток. Електронна ідентифікація споживача здійснюється при вході споживача в особистий кабінет у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону споживача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету.

При цьому споживач самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні, програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до веб-сайту/ІТС товариства.

Згідно з підпунктами 1.3, 1.4, 1.5, 1.5.1 цього договору сума кредиту складає 9 150,00 грн, строк кредиту 30 днів, тип процентної ставки фіксована, стандартна процентна ставка становить 1,90 % в день.

13 вересня 2021 року між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ «Українські фінансові операції», як фактором, було укладено договір факторингу № 13/09/2021, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору право грошової вимоги за кредитним договором. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідачку шляхом направлення на електронну пошту, зазначену при укладенні кредитного договору, відповідного повідомлення.

11 серпня 2022 року між ТОВ «Українські фінансові операції», як клієнтом, та ТОВ «ФК «Фінтраст», як фактором, було укладено договір факторингу № 1, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором.

Згідно з витягом з реєстру боржників, додатку № 1 до договору факторингу ОСОБА_1 є боржником за кредитним договором від 09 січня 2021 року№ 3474242.

Загальна сума заборгованості становить 30 012,00 грн, у тому числі 9 150,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу та 20 862,00 грн - сума заборгованості за відсотками.

Відповідно до карти обліку договору № 3474242, укладеного з позичальником ОСОБА_1 09 січня 2021 року, загальна сума заборгованості становить 30 012,00 грн, у тому числі 9 150,00 грн - заборгованість за основною сумою боргу та 20 862,00 грн - сума заборгованості за відсотками.

Між ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» та адвокатом Крюковою М. В. 07 липня 2022 року укладено договір про надання правової допомоги № 07/07-2022.

Крім того, 08 серпня 2022 року складено звіт про надання правової допомоги на суму 6000,00 гривень.

Платіжним дорученням від 08 серпня 2022 року № 44 підтверджено оплату ТОВ ФК «Фінтраст Україна» адвокату Крюковій М.В. грошових коштів у сумі 6 000,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачкою договірних зобов`язань перед позивачем, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Статтею 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.

Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору.

Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі «Інтернет» або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 ЦПК України, статтею 36 ГПК України та статтею 79 КАС України.

За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строки та в порядку, встановлені договором.

Як передбачено частиною 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Тобто позичальник 1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та 2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти.

Натомість у позичальника виникає зобов`язання 1) повернути грошові кошти у встановлений строк та 2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказані висновки Велика Палата Верховного Суду висловила у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.

За таких обставин, встановивши, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору та обумовлено строк кредитування, а також встановивши належне виконання позикодавцем своїх зобов`язань за договором та неналежне виконання боржником своїх зобов`язань з повернення кредиту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача тіла кредиту та процентів.

Доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не просив суд стягнути з відповідача заборгованість на його користь, а матеріали справи не містять доказів того, що ТОВ «Українські фінансові операції» уповноважило ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» на звернення до суду з цим позовом, є неприйнятним.

Позивач на підтвердження права вимоги за договором надав договір факторингу, є чинним та правомірним, з огляду на статтю 204 ЦК України та витяг з реєстру права вимоги.

Не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, а саме довідкою про перерахування коштів на платіжну картку відповідача, витягом з реєстру боржників, картою обліку договору № 3474242, доводи скарги про не підтвердження перерахування ТОВ «Авентус Україна» грошових коштів на рахунок відповідача та не підтвердження суми заборгованості за договором.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що нарахування відсотків за користування грошовими коштами на підставі статті 1048 ЦК України після спливу 30ти денного строку є незаконними.

Проте сторони у кредитному договорі погодили, що нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що не суперечить частині першій статті 1048 ЦК України (розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором).

Не знайшли свого підтвердження доводи скарги про те, що відповідач не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, їй не було направлено ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками.

Так, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Заперечень щодо розгляду справи без виклику сторін не надійшло.

Станом на дату розгляду справи на адресу суду відзиву від відповідача не надходило.

Копія ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року та примірник позовної заяви з додатками направлялися на адресу відповідача та повернулася на адресу суду з відміткою працівника поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

Зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа судом першої інстанції вирішувалася за наявними матеріалами відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді В.І. Олійник

Л.П. Сушко