УХВАЛА

05 червня 2024 року

м. Київ

справа № 643/11355/17

провадження № 61-8200ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу директора Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» Слюсара Віктора Васильовича на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 січня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 01 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня», треті особи: директор Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» Слюсар Віктор Васильович, Національне агентство з питань запобігання корупції, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, просив скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» № 281-к від 23 серпня 2017 року «Про звільнення завідувача наркологічного відділення № 3 ОСОБА_1 », поновити ОСОБА_1 на посаді завідуючого наркологічним відділенням № 3 Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» з 23 серпня 2017 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 серпня 2017 року по день ухвалення рішення, моральну шкоду у розмірі 20 000 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 39 000 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 січня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано наказ Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» № 281-к від 23 серпня 2017 року «Про звільнення завідувача наркологічного відділення № 3 ОСОБА_1 », яким звільнено завідуючого наркологічним відділенням № 3 Комунального закладу охорони здоров`я «Харківська обласна клінічна наркологічна лікарня» ОСОБА_1 із займаної посади у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідуючого наркологічним відділенням № 3 Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» з 23 серпня 2017 року.

Стягнуто із Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23 серпня 2017 року по 22 січня 2024 року у сумі 466 407,50 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 29 250 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 01 травня 2024 року рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 січня 2024 року залишено без змін.

04 червня 2024 року до Верховного Суду, через засоби поштового зв`язку, надійшла касаційна скарга директора Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» Слюсара В. В. на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 січня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 01 травня 2024 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно із статтею 129 Конституції України та статтями 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частина четверта статті 10 ЦПК України), умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм національного законодавства можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Касаційний перегляд справи вважається екстраординарним.

Застосування передбаченого законодавством вартісного порогу для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості.

Обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством вартісного порогу для скарг, що подаються на розгляд суду касаційної інстанції, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті ЦПК України.

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах (справах незначної складності) та справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти стабільності й визначеності у цивільних правовідносинах.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 дійшов висновку, що припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, який встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності. Пункт 2 частини третьої статті 389 Кодексу містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Справи незначної складності можуть визнаватися судом малозначними (частина шоста статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Предметом спору та касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 466 407,50 грн та моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.

Ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 х 250 = 757 000,00 грн), і не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Верховний Суд не вбачає обставин, за наявності яких судові рішення у справі, що виникла з трудових відносин та з ціною позову, яка не перевищує двохсот п`ятдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб, могли би бути переглянуті в касаційному порядку.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (пункт 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою директора Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» Слюсара Віктора Васильовича на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 22 січня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 01 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня», треті особи: директор Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна наркологічна лікарня» Слюсар Віктор Васильович, Національне агентство з питань запобігання корупції, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко