Справа № 758/787/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2024 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді - Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С.,

учасників справи:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 , про визнання договору недійсним та про повернення коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач), у якому з урахуванням заяви від 10.06.2022, просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 21 листопада 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1475 (вимога-1); стягнути з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 429299,00 грн, які було сплачено, згідно з договору від 21.11.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 1475 (вимога-2); стягнути з відповідача на користь позивача за період з 21.11.2014 по 09.06.2022 інфляційні втрати у розмірі 684302,61 грн та три відсотки річних у сумі 97245,04 грн (вимога-3); стягнути з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 147700,00 грн, що еквівалентні 5000,00 дол.США, які було отримано відповідачем за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 17.11.2014 та які не увійшли в суму основного договору від 21.11.2014 (вимога-4).

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 21.11.2014 між сторонами укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відповідно до судового рішення у справі № 758/6082/13-ц спірне майно витребувано у позивача, як у добросовісного набувача та останнього власника такого майна, у власність ОСОБА_6 . У зв`язку з цим відповідач не мав права відчужувати спірну квартиру, адже попередній договір був визнаний недійсним. Просить визнати недійсним договір від 21.11.2014 у відповідності до ст. ст. 215, 203 ЦК України, оскільки особа яка вчинила правочин помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, є підставою для визнання угоди недійсною. Відтак у відповідності до ст. 1212 ЦК України просить стягнути кошти у розмірі ціни договору від 21.11.2014, адже відпала підстава, на які воно було набуто. Через невиконання відповідачем грошового зобов`язання просить застосувати ст. 625 ЦК України щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційні втрати з 21.11.2014, тобто дати укладення договору по 09.06.2022. Наводить обставини про те, що відповідачем попередньо, перед укладенням основного договору купівлі-продажу було укладено 17.11.2014 попередній договір купівлі-продажу на виконання якого позивачем було передано 5000,00 дол. США, що в еквіваленті становить 147700,00 грн станом на 09.06.2022, які просить стягнути з відповідача на користь позивача. У відповідності до ст. 141 ЦПК України просить вирішити питання розподілу судових витрат.

Відповідачем подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що під час набуття спірної квартири не було відомо про будь-які судові спори щодо вказаного майна, жодної інформації від позивача не приховувала та діяла добросовісно щодо спірної квартири. Щодо позовної вимоги-1 то така не є належним способом захисту, адже чинним цивільним законодавством не передбачено визнання недійсним договору купівлі-продажу, якщо витребувано майна у добросовісного набувача за рішенням суду. Будь-яких інших підстав для визнання оспорюваного договору недійсним позивачем не наведено. Щодо стягнення коштів, то такі правовідносини регулюються ст. 661 ЦК України за наявності усі обставин передбачених цією статтею, які необхідно довести та при наявності складу цивільного правопорушення. Дані обставини позивачем не доведено, а тому у стягненні коштів за оспорюваним договором слід відмовити. У зв`язку із чим відсутня підстава для застосування ст. 625 ЦК України. Щодо стягнення 5000,00 дол.США. то у такій вимозі слід відмовити, адже усі розрахунки між сторонами було вчинено за договором від 21.11.2014. Попередній договір купівлі-продажу від 17.11.2014 вчинено сторонами у простій формі, що не відповідає формі основного договору, а тому він є нікчемним у силу ст. 220 ЦК України. До підписання договору відповідачем від позивача отримано кошти двома частина, які були вказані в оспорюваному договорі. Просить застосувати строк позовної давності щодо стягнення коштів за попереднім договором від 17.11.2014, адже такий минув оскільки вказану вимогу пред`явлено 06.09.2021 у межах цієї справи, тобто поза межами трирічного строку позовної давності. У зв`язку із наведеним, просить у позові відмовити повністю.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями суддею у справі визначено Корнілову Ж. О.

У справі проведено повторний автоматизований розподіл справи за результатами якого головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено Скрипник О. Г.

05.04.2021 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

17.01.2024 у справі проведено повторний автоматизований розподіл справи за результатами якого головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено Якимець О. І.

19 січня 2024 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого проводження.

12 лютого 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні сторона позивача позов підтримала повністю та просить такий задовольнити з підстав викладених у заявах по суті.

У судовому засідання представник відповідача заперечив проти позову та просить у такому відмовити з підстав викладених у відзиві на позов.

Третя особа у судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлялася про дату, час та місце судового розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Суд установив, 10 жовтня 2014 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (далі - договір). Сторони договору: продавець ОСОБА_5 , покупець ОСОБА_4 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д. Б. та зареєстровано у реєстрі за № 1891 /том 1 а.с. 128-131/.

21 листопада 2014 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Сторони договору: продавець ОСОБА_4 , покупець ОСОБА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Атаманюк В. А. та зареєстровано у реєстрі за № 1475 /том 1 а.с. 39-40/. Саме цей договір оспорює ОСОБА_1 .

Щодо позовної вимоги-1 суд прийшов до наступного.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивач наводить аргументи про те, що наявні підстави для застосування ч. 3 ст. 203 ЦК України, адже волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, чого не було дотримано під час укладення оспорюваного правочину, оскільки предмет договору витребувано у позивача як добросовісного набувача відповідно до судового рішення, що у свою чергу є підставою для визнання угоди недійсною у відповідності до ст. 215 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.06.2016 у справі № 758/6082/13-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_8 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перевертун О. Ю., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Леонтьєва Н. Й., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Атаманюк В. А., Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , про визнання довіреності і договорів купівлі-продажу недійсними, витребування майна, рішення Подільського районного суду м.Києва від 16.07.2015 скасовано.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30 грудня 2010 року, укладений між ОСОБА_6 , в інтересах якої діяв ОСОБА_8 , та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Леонтьєвою Н. Й. та зареєстрований в реєстрі за номером 2880.

Позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири від 21 листопада 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Атаманюк В.А., за яким право власності на квартиру перейшло від ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , задоволенню не підлягають. Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Витребувано із володіння ОСОБА_1 у власність ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , що складається з 2 житлових кімнат, загальною площею 54,0 кв.м, в тому числі житловою площею 31,40 кв.м.

Постановою Верховного Суду від 26.09.2018 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року залишити без змін. Поновлено виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 19 квітня 2016 року.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Отже, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі N 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі N 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року у справі N 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі N 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі N 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі N 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі N 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за відповідачем (у спірних правовідносинах) права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за позивачем (у спірних правовідносинах) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 (справа № 488/5027/14-ц).

Отже суд прийшов до виковку про те, що витребування спірної квартири від позивача на підставі судового рішення у справі № 758/6082/13-ц та визнання у зв`язку із цим недійсним наступного договору купівлі-продажу квартири від 21.11.2014 у спірних правовідносинах не є ефективним способом захисту інтересів та прав позивача, адже судом таке майно витребувано, а не зобов`язано ОСОБА_1 повернути відповідне майно власникові, а тому у такій позовній вимозі слід відмовити.

Щодо позовної вимоги про повернення сплачених за договором від 21.11.2014 грошових коштів, суд прийшов до наступного.

Суд установив, відповідно до договору від 21.11.2014 продаж квартири АДРЕСА_1 здійснено за погоджену сторонами договору суму у 429299,00 грн, яку сторони, вважають вигідною для себе, її розмір не пов`язаний зі збігом важких обставини і сторін повністю задовільнила. Авансову суму в розмірі 280299,00 грн продавець отримала від покупця до дати підписання цього договору. Решту 149000,00 грн покупець передає продавцеві повністю в день підписання договору.

Відповідно до розписки ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 кошти у розмірі 29430,00 євро та 13200,00 дол.США в якості розрахунку за квартиру АДРЕСА_1 ). Оригінал розписки оглянуто у судовому засіданні. /том 1 а.с. 41/.

Отже, сторонами договору за домовленістю визначено ціну продажу нерухомого майна та між ними відбувся взаєморозрахунок.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

У матеріальному законі передбачена правова можливість повернення майна, переданого, в тому числі, на виконання недійсного правочину, шляхом пред`явлення вимоги набувачу, який не є стороною недійсного правочину, підстава набуття якого, а так само володіння яким (майном) згодом відпала в порядку статті 1212 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 (справа № 910/1238/17) зроблено висновок, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 та від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 зазначено, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Аналогічні правові позиції викладено у постанові Верховного Суду від 12 червня 2020 року (справа № 906/775/17).

Суд установив, що позивачем сплачено за договором від 21.11.2014 грошові кошти за придбане майно у розмірі 429299,00 грн на користь відповідача, а відтак їх стягнення позивач пов`язує із примусовим виконанням судового рішення про визнання договору купівлі-продажу від 30.12.2010 недійсним та витребуванням спірного майно у позивача, оскільки останньому не було повернуто сплачених коштів.

З огляну на викладене вище суд прийшов до виковку про те, що оскільки відповідач збагатився за рахунок позивача на відповідній правові підставі, яка згодом відпала, а відтак наявні підстави для застосування положень ст. 1212 ЦК України, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути кошти у розмірі 429299,00 грн, а позовну вимогу задовольнити.

Щодо аргументів відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ст. 661 ЦК України, суд зазначає наступне.

Частина 1 ст. 661 ЦК України встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Виходячи зі змісту норми ст. 661 ЦК України обов`язок продавця відшкодувати покупцеві збитки виникає за умови існування в сукупності наступних юридичних фактів: 1) існування підстав для вилучення речі, що є предметом договору купівлі-продажу, до моменту укладення такого договору; 2) вилучення в покупця предмета договору купівлі-продажу за рішенням суду; 3) покупець не знав і не міг знати про наявність підстав для вилучення речі, які виникли до укладення договору.

Тому підставою для відшкодування збитків за ст. 661 ЦК України є виключно об`єктивні обставини, вичерпний перелік яких наведений у ч. 1 цієї статті, із сукупною наявністю яких закон пов`язує обов`язок продавця здійснити відшкодування покупцеві завданих збитків.

Враховуючи наведене вище суд прийшов до переконання про те, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положення ст. 661 ЦК України, адже передбачена відповідальності на підставі цієї статті не можуть стосуватись відповідача ОСОБА_4 , оскільки вона не була стороною договору купівлі-продажу від 30.12.2010, який був визнаний судом недійсним, а тому не може нести відповідальність у вигляді відшкодування збитків за порушення договірних зобов`язань, окрім цього, рішення суду про витребування майна від позивача не існувало на момент укладення договору від 21.11.2014.

Щодо позовної вимоги про застосування до спірних положень ст. 625 ЦК України, суд прийшов до наступного.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Таким чином, 3 % річних та індекс інфляції мають компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника, а тому при його обрахунку береться за основу прострочена сума.

Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 19.06.2018 у справі № 646/14523/15-ц.

Тобто, дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України.

За змістом статей 625, 1212 ЦК України положення статті 625 ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 (справа № 910/10156/17).

Позивач просить стягнути три відсотки річних та інфляційні втрати за період з 21.11.2014 (моменту укладення договору) і до 09.06.2022 (моменту подання заяви до суду).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 19.04.2022 у справі № 758/6082/13-ц ухвалено витребувати спірну квартиру із володіння ОСОБА_9 у власність ОСОБА_6 , а відтак з цього моменту у позивача виникло право на повернення коштів за договором від 21.11.2014, а не з моменту його укладення.

Оскільки на момент розгляду справи у суді кошти за договором від 21.11.2014 не були повернуті позивачу, а відтак таке є триваючим правопорушенням щодо невиконання грошового зобов`язання, суд вважає за можливе визначити розмір трьох процентів річних та інфляцій втрати за період з 20.04.2016 (з наступного дня після ухвалення рішення від 19.04.2016) до 09.06.2022 (подання заяви до суду) /том 1 а.с. 154-155/).

Таким чином судом проведено відповідні обрахунки та визначено, з урахуванням суми коштів, які необхідно повернути у відповідності до ст. 1212 ЦК України та вищенаведеного періоду, три відсотки річних, що становлять у сумі 79567,34 грн, інфляційні втрати, що складають у сумі 379225,99 грн, а відтак такі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а позовну вимогу слід задовольнити частково.

Щодо позовної вимоги про стягнення коштів за попередніми договором, суд прийшов до наступного.

Суд установив, 17 листопада 2014 року укладено попередній договір купівлі-продажу квартири. Сторони договору: продавець ОСОБА_4 , покупець ОСОБА_1 . Предметом основного договору буде квартира АДРЕСА_1 . Продаж майна буде вчинено за 874500,00 грн, але не менше суми еквівалентною 55000,00 дол.США. у забезпечення виконання своїх зобов`язань, покупець сплатив продавцеві готівкою забезпечувальний платіж у розмірі в розмірі 5000,00 дол. США, еквівалентної 79500,00 грн з відповідним врахуванням цієї суми під час розрахунку за основним договором купівлі-продажу. Сторони погодили укласти основний договір у строк до 24.11.2014. Попередній договір укладено у простій письмовій формі /том 1 а.с. 71-72/.

Отже, сторони погодили урахування сплаченої за попереднім договором суми, при проведенні взаєморозрахунків під час виконання основного договору.

21 листопада 2014 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Сторони договору: продавець ОСОБА_4 , покупець ОСОБА_1 . Ціна договору 429299,00 грн Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Атаманюк В. А. та зареєстровано у реєстрі за №1475 /том 1 а.с. 39-40/.

Отже, відповідач виконав в обумовлені строки взяті на себе зобов`язання та між сторонами укладено основний договір 21.11.2014, а відтак забезпечувальний платіж був урахований під час розрахунку за основним договором, адже сторони не заперечують проведення розрахунку за основним договором.

Відповідач покликається на доводи про те, що оскільки не було дотримано форму укладення попереднього договору, адже вона не відповідала формі основного договору, а тому такий є нікчемний, у зв`язку із чим не тягне правових наслідків для відповідача щодо повернення коштів.

Відповідно до вимог статей 635, 657 ЦКУ попередній договір купівлі-продажу квартири має бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням, оскільки основний договір укладається у формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням, попередній договір укладається у формі, встановлений для основного договору. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Разом із тим, на переконання суду нікчемність попереднього договору не має юридичного значення, оскільки позивач не звернувся в суд із позовом про застосування наслідків нікчемності правочину, про що стверджує відповідач у відзиві на позов, адже предметом позову є - повернення коштів у відповідності до ст. 1212 ЦК України про що вказано у заяві від 10.06.2022, які були сплачені у готівковій формі відповідачу як забезпечувальний платіж за продаж квартири за основним договором купівлі-продажу з визначеним строком його виконання, тобто до 24.11.2014, який був дотриманий відповідачем.

Відповідач просить застосувати строки позовної давності до цієї позовної вимоги, відносно чого суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посилається на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

За ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк виконання якого визначається вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч. 2 цієї статті, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Суд вважає за необхідне обраховувати строк звернення до суду із цією вимогою саме з моменту ухвалення рішення суду 19.04.2016 (справа № 758/6082/13-ц), адже саме цим судовими рішенням витребувано спірну квартиру, а відтак позивач дізнався про порушення свого права, адже був учасником судового процесу, та у нього виникало право на повернення коштів у відповідності до ст. 1212 ЦК України.

Позивачем подано до суду позов 18.01.2019, тобто у межах трирічного строку.

Заяву про зміну предмету позову 15.06.2022, якою доповнено позов вимогою про повернення коштів за попереднім договором.

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з відповідних постанов Кабінету Міністрів України. Відповідно до постанови КМУ від 27.06.2023 № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Згідно з п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» ведено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб із наступним продовженням воєнного стану в Україні та дією такого на момент прийняття судового рішення.

Згідно з п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Суд прийшов до переконання про те, що оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т.ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, та зупиненням такого строку на час діє воєнного стану в Україні, який введений з 24.02.2022 та діє на момент розгляду справи у суді, а відтак строк позовної давності не пропущено, а тому клопотання відповідача не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких інших фактичних обставин, які б мали значення для правильного вирішення спору між сторонами суд не встановив.

У зв`язку із наведеним, суд прийшов до висновку про те, що позов підлягає до часткового задоволення.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 8063,25 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_5 , про визнання договору недійсним та про повернення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 429 299 (чотириста двадцять дев`ять тисяч двісті дев`яносто дев`ять) гривень 00 копійок, які сплачені згідно договору купівлі - продажу квартири від 21.11.2014, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Атаманюк В.А., зареєстрованого в реєстрі за №1475.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 379 225 (триста сімдесят дев`ять тисяч двісті двадцять п`ять) гривень 99 копійок та 3% річних у розмірі 79 567 (сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот шістдесят сім) гривень 34 копійки за період з 20.04.2016 по 09.06.2022.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8063 (вісім тисяч шістсот три) гривні 25 копійок.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач ОСОБА_4 (місце проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 );

третя особа ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повне судове рішення складено 24 травня 2024 року.

Суддя О. І. Якимець