Номер провадження 2/754/607/24
РІШЕННЯ

Іменем України

21 травня 2024 року Деснянський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Зотько Т.А.

за участю секретаря судових засідань Нагорної М.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Дубчак Л.С. ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

представника відповідачки Батуріна С.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з житлового приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з житлового приміщення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат позивача, після смерті якого відкрилась спадщина на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У встановлений законом строк позивач звернувся із заявою для прийняття спадщини та 21.03.2023 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказаний будинок. Після отримання документів, позивач поїхав за місцезнаходженням спірного будинку у якому виявилося, що там мешкають невідомі люди. У зв`язку з чим, позивач викликав поліцію. Крім того, позивач звернувшись до «НАФТОГАЗ» для переоформлення рахунків щодо комунальних послуг і дізнався, що існує заборгованість і те, що відповідачка не сплачує за споживчий газ та електропостачання. Враховуючи вище викладене, дії відповідачки порушують право позивача вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому він був змушений звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 04.09.2023 року було відкрито провадження у справі та визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні.

Ухвалою суду, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 02.11.2023 року було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Дубчак Л.С. вимоги позовної заяви підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові та письмових поясненнях.

Відповідачка та її представник - адвокат Батурін С.В. заперечували проти позовних вимог у позовних вимог у повному обсязі.

Суд, заслухавши вступне слово (пояснення) сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.03.2023 року, посвідчене державним нотаріусом П`ятнадцятої київської нотаріальної контори Храпійчук Т.В., зареєстровано у реєстрі за № 4-147, належить на праві власності будинок АДРЕСА_1 (а.с.7).

Також суд встановив, що у спірному житловому приміщенні мешкає відповідачка, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3

Згідно із відповіддю Деснянського УП ГУ НП у м. Києві від 03.07.2023 на звернення ОСОБА_1 з приводу перешкоджання користування майном, йому було рекомендовано звернутися до суду із відповідною позовною заявою.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, визначено поняття права власності, що є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь - який час.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Позивач у справі, посилаючись на те, що він є одноосібним власником спірного будинку, а відповідачка незаконно там проживає, чим порушує його право на володіння, користування та розпорядження майном, а тому вимушений був звернутися до суду із вказаним позовом.

Зі слів відповідачки, вона проживає у спірному будинку з дозволу ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Саме вона повідомила позивачу про факт смерті його брата, а також розшукала сина померлого, і на даний час між ним та позивачем розглядається спір судом щодо спадкового майна, а тому просила відмовити у задоволенні даних позовних вимог.

Згідно зі статтею 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).статті 116 ЖК України

Відповідно до частини третьої статті 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 709цс16, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16 міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Відповідачка не зареєстрована у встановленому законом порядку щодо проживання у спірному будинку, однак проживає та користується ним, не сплачує комунальні послуги, при цьому, відповідачкою не надано жодних доказів щодо наявності у неї на час подання позову права користування вказаним житловим приміщенням, зокрема, проживання у ньому.

Враховуючи, що позивач має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном, тому позов у даній частині є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Що стосується вимог позивача щодо позбавлення ОСОБА_3 права користування спірним житловим приміщенням суд зазначає наступне.

Право користування житловим приміщенням - це право жити у такому приміщенні, користуватися комунальними послугами на законодавчих підставах.

Право користування житловим приміщенням має власник, члени його родини, особи, які користуються майном на підставі договору оренди (найму), особа, яка має сервітут.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним, і ведуть спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Статтєю 99 ЖК України визначено, що піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Оскільки відповідачка не є членом сім`ї позивача та його померлого брата, а лише заселилася у спірний будинок як тимчасовий мешканець, то відповідного права користування вона не має, а тому підстав для позбавлення ОСОБА_3 права користування житловим будинком АДРЕСА_1 у суду немає.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Враховуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає вимоги позивача частково обгрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 41, 129 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст.12, 13, 76-84, 89, 95, 259, 260, 263-265, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 99, 109, 116 ЖК України, ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів", суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з житлового приміщення- задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права власності шляхом передачі ключів та виселення ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

В задоволенні інших вимог позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дані позивача: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Дані відповідачки: ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4, фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду виготовлено 04.06.2024.

Суддя: Т.А.Зотько