УХВАЛА

04 червня 2024 року

м. Київ

справа № 202/6379/19

провадження № 61-7385ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М.(суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства

«Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради, Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Управління Державної казначейської служби України в Індустріальному районі міста Дніпра,

про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати, індексації заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, зобов`язання сплатити суми консолідованих страхових внесків (єдиного соціального внеску), визнання звільненим за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради (далі - КП «ЖЕП № 53»), Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України

у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області), Управління Державної казначейської служби України в Індустріальному районі міста Дніпра (далі - УДКСУ в Індустріальному районі міста Дніпра),

в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- стягнути солідарно з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради на його користь компенсацію за затримку виплати заробітної плати за період

з травня 2019 року до листопада 2020 року в сумі 3 150,47 грн;

- стягнути солідарно з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 24 травня 2019 року до 30 листопада 2020 року в сумі 73 925,43 грн;

- стягнути солідарно з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради на його користь індексацію заробітної плати у зв`язку із зростанням споживчих цін

у сумі 53 326,90 грн;

- стягнути солідарно з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради на його користь компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період

з 05 травня 2014 року до 30 листопада 2020 року в сумі 65 776,86 грн;

- стягнути солідарно з КП «ЖЕП № 53» та Дніпровської міської ради на його користь компенсацію за невикористану відпустку як інваліда війни за 2020 рік у розмірі 5 385,24 грн;

- зобов`язати КП «ЖЕП № 53» сплатити місячні суми консолідованих страхових внесків, єдиних соціальних внесків за кожний із 78-ми місяців періоду з 01 червня 2014 року до 30 листопада 2020 року щодо вказаних місячних сум заробітних плат ОСОБА_1 за місцем обліку страхувальника у загальній сумі 129 187,78 грн;

- визнати ОСОБА_1 таким, якого 14 грудня 2020 року після додаткової відпустки звільнено з КП «ЖЕП № 53» на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) (зміна в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників), про що зробити відповідну позначку в його трудовій книжці.

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 01 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з КП «ЖЕП № 53», а у разі відсутності у нього достатніх

коштів - з Дніпровської міської ради, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 25 травня 2019 року до 30 листопада 2020 року включно

(381 робочий день) у розмірі 73 925,43 грн, з утриманням із цієї суми податків та інших обов`язкових платежів і зборів.

Зобов`язав КП «ЖЕП № 53» в порядку, визначеному законом, сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний соціальний внесок) з сум середнього заробітку, присуджених ОСОБА_1 за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі, за кожен місяць у період з червня 2014 року до листопада 2020 року включно.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 21 квітня 2021 року рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 01 грудня

2020 року змінив, виключив з резолютивної частини рішення суду слова:

«що, у разі відсутності у КП «ЖЕП № 53» достатніх коштів, стягнення підлягає з Дніпровської міської ради».

В частині зобов`язання КП «ЖЕП № 53» в порядку, визначеному законом, сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний соціальний внесок) з сум середнього заробітку, присуджених ОСОБА_1 за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі, за кожен місяць у період з червня 2014 року до листопада 2020 року включно, залишив без змін.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

31 травня 2021 року засобами поштового зв`язку до Верховного Суду вперше надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року.

Верховний Суд ухвалою від 14 червня 2021 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до КП «ЖЕП № 53», Дніпровської міської ради, треті особи,

які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ГУ ДКСУ

у Дніпропетровській області, УДКСУ в Індустріальному районі міста Дніпра, про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати, індексації заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, зобов`язання сплатити суми консолідованих страхових внесків (єдиного соціального внеску), визнання звільненим за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, на підставі пункту 2 частини шостої

статті 19 ЦПК України (провадження № 61-9071ск21).

20 травня 2024 року до Верховного Суду через систему «Електронний суд» вдруге надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє

у відкритті касаційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

Отже, згідно зі згаданою нормою процесуального права, яка є імперативною, повторне касаційне оскарження судових рішень заборонено.

Ураховуючи те, що Верховний Суд ухвалою від 14 червня 2021 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року,

тому відсутні підстави для повторного розгляду касаційної скарги

ОСОБА_1 на те саме судове рішення й у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

ОСОБА_1 скористався передбаченим законом правом на касаційне оскарження судових рішень у цій справі, Верховний Суд постановив ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, після чого заявник повторно подав касаційну скаргу на те ж судове рішення.

Суд роз`яснює, що відповідно до статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Також залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, та інше.

Посилання в касаційній скарзі на те, що Верховний Суд ухвалою від 14 червня 2021 року відмовив у відкритті касаційного провадження на підставі норми, яка визнана Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада

2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі № 3-88/2021 (209/21, 47/22, 77/23, 188/23) неконституційною, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Другий сенат Конституційного Суду України у Рішенні від 22 листопада

2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі № 3-88/2021(209/21, 47/22, 77/23, 188/23) щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2

частини третьої статті 389 ЦПК України (щодо процесуальних фільтрів касаційної інстанції) та визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) пункти 1, 5 частини шостої

статті 19 ЦПК України (щодо ціни позову для визначення малозначних справ у цивільному процесі). Пункти 1, 5 частини шостої статті 19 ЦПК України, які визнані неконституційними, утрачають чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, зазначеним Рішенням Конституційного Суду України не вирішувалось питання застосування положень ЦПК України, а саме частини 6 статті 19 та пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України та не визнались неконституційними процесуальні фільтри в касаційній інстанції.

Таким чином, у Верховного Суду є право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у пункті 1 частини другої статті 394 ЦПК України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами цивільного судочинства.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Відтак, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, спрямовані на недопущення безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пелевін проти України», заява № 24402/02, від 20 травня 2010 року).

Вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 21 жовтня 2010 року

(заява № 19164/04) у справі «Дія 97» проти України» зазначив,

що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності,

а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів.

Верховний Суд зазначає, що процесуальні правила (пункт 3 частини другої статті 394 ЦПК України) не дозволяють відкрити касаційне провадження, якщо особі вже відмовлено у відкритті касаційного провадження

за касаційною скаргою на це саме судове рішення.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства

«Житлово-експлуатаційне підприємство № 53» Дніпропетровської міської ради, Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Управління Державної казначейської служби України в Індустріальному районі міста Дніпра, про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням терміну їх виплати, індексації заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, зобов`язання сплатити суми консолідованих страхових внесків (єдиного соціального внеску), визнання звільненим за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 квітня 2021 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк