справа № 359/8201/23
головуючий у суді І інстанції Журавський В.В.
провадження № 22-ц/824/9108/2024
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить суд визнати за ним у порядку спадкування право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дід ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Спадщину після ОСОБА_3 прийняла його дружина ОСОБА_4 у силу статті 549 ЦК України 1963 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 також померла. За час свого життя ОСОБА_4 заповіт не склала. До спадкоємців першої черги за законом належала ОСОБА_5 , дочка спадкодавця, яка направила до нотаріальної контори заяву про прийняття нею спадщини.

Проте за час свого життя ОСОБА_5 належним чином не оформила свої спадкові права. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , яка доводиться позивачу матір`ю, померла. Позивач подав заяву про прийняття спадщини у межах встановленого шестимісячного строку. Проте, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний житловий будинок.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_3 був власником спірного домоволодіння АДРЕСА_3 ), оскільки згідно з довідкою, виданою КП ББТІ від 05 червня 2023 року (а.с.33) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 ) 1925 року побудови належав померлому ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом комунального господарства Бориспільської районної ради депутатів трудящих 20 липня 1956 року та записаного в реєстрову книгу №8 за реєстровим номером №1065. Вказаний житловий будинок був знесений та у 1959 році був збудований новий житловий будинок, який не прийнято в експлуатацію.

Крім цього, справжність підпису ОСОБА_5 на заяві про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , поданої 17 листопада 2004 року засобами поштового зв`язку, не засвідчено нотаріально. На пропозицію нотаріуса з`явитись до нотаріальної контори за час свого життя ОСОБА_5 не приходила до нотаріальної контори та інших заява не подавала.

Тому ОСОБА_6 вважається також не прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_4 у встановленому законом порядку, оскільки подана нею до державної нотаріальної контори заява про прийняття спадщини не була оформлена належним чином.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що померла ОСОБА_5 за життя не прийняла спадщину після смерті матері, оскільки подана нею 17 листопада 2004 року заява після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 не була нотаріально оформлена, а направлена поштою на адресу нотаріальної контори, є безпідставним та незаконним.

Заява спадкоємця ОСОБА_5 направлена до нотаріуса у встановлений законом шестимісячний строк особисто.

В матеріалах справи міститься копія спадкової справи № 448, заведеної після смерті ОСОБА_4 .

Із спадкової справи вбачається, що підставою для її заведення є заява спадкоємця ОСОБА_5 , яка написана нею власноручно і направлена поштовим відправленням 17 листопада 2004 року з описом вкладення. У цій заяві спадкоємець посилається на те, що самостійно прийти до нотаріуса не має можливості, але заявляє, що приймає спадщину після смерті матері і додає до заяви копію свідоцтва про її смерті та про своє народження.

Державний нотаріус, отримавши дану заяву, зареєстрував її у встановленому порядку та завів спадкову справу. У подальшому ця спадкова справа пройшла реєстрацію в Спадковому реєстрі, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 14 лютого 2024 року № 75821135, сформовану приватним нотаріусом Криворучко О.В.

23 листопада 2004 року державний нотаріус ОСОБА_7 сформувала лист на ім`я спадкоємця, в якій повідомила останню, що її заява про прийняття спадщини надійшла, зареєстрована та заведена спадкова справа № 448, та повідомила про необхідність подати належним чином оформлену заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину із засвідченням справжності підпису на такій заяві у будь-якого іншого нотаріуса або з`явитись особисто в Бориспільську міську державну нотаріальну контору, маючи при собі паспорт, оригінал свідоцтва про смерть ОСОБА_4 , оригінал свідоцтва про народження, правовстановлюючі документи на спадкове майно. Але в матеріалах спадкової справи відсутні докази направлення такого листа спадкоємиці ОСОБА_5 , оскільки опис вкладення до поштового відправлення, копія якого відображена на листі нотаріуса, належить ОСОБА_5 і датована 17 листопада 2004 року.

У цьому листі нотаріус не ставить під сумнів та не спростовує, що спадкоємець ОСОБА_5 не прийняла спадщину чи пропустила строк на подачу такої заяви. Навпаки, вона визнає, що спадкоємець у встановлений законом строк заявила про прийняття спадщини (отже її прийняла), спадкова справа заведена саме на підставі її заяви і пропонує лише їй з`явитись особисто для засвідчення підпису на заяві про видачу свідоцтва саме тому, що первинна заява не містить засвідчуваного напису.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не перевірив обґрунтованість такої підстави для відмови, та безвідповідально погодився з нотаріусом, не дослідивши норми матеріального права, які регулюють дане питання.

Вказує, що Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5, затверджено форму № 6 Свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно померлого спадкоємця, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав.

Ця форма передбачає можливість видачі такого свідоцтва у разі не оформлення свідоцтва про право на спадщину попереднім спадкодавцем. В даному випадку таких спадкодавців два, і виходячи із форми даного документа, нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно померлих спадкоємців, які прийняли спадщину, але не оформили своїх спадкових прав. Тобто лише з цих підстав нотаріус і не може видати свідоцтво про право на спадщину.

Також апелянт посилається на те, що суд першої інстанції, відмовляючи в позові та мотивуючи свій висновок, не застосував жодної норми матеріального права, яка б вказувала на те, що спірне домоволодіння є самочинним будівництвом, яке не породжувало у померлого право власності на перебудований у 1959 році житловий будинок, який належав йому на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва від 27 червня 1956 року.

Нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Згідно з технічного паспорту на спадковий житловий будинок рік його побудови 1959. На час набуття померлим ОСОБА_3 права власності на це майно, діючим законодавством не було передбачено норм, які пов`язували момент виникнення права власності на нерухоме майно з датою державної реєстрації.

Отже, первинна реєстрація права власності до повної реконструкції у 1959 році житлового будинку 1925 року побудови існувала. Водночас, суд не звернув увагу також, що земельна ділянка, на якій житловий будинок було зареєстровано, перебувала у користуванні саме ОСОБА_3 , що підтверджується відповідною довідкою 1960 року.

До 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

Тобто, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, у якій він підтримав вимоги апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, у якій він підтримав вимоги апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням виконкому Бориспільської міської ради від 26 червня 1960 року від ОСОБА_3 відрізана земельна ділянка 700 кв.м під розширення вулиці, у його користуванні залишено 0,15 га, що підтверджується довідкою від 01 листопада 1960 року (а.с. 14).

Відповідно до свідоцтва про право власності на будівлю від 20 липня 1956 року домоволодіння за адресою: АДРЕСА_5 , належить на праві власності ОСОБА_3 , записано до реєстрової (кадастрової) книги за номером 1065 (а.с. 13).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8 ) зареєстрували шлюб 26 січня 1946 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб № НОМЕР_1 (а.с. 11).

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 07 липня 2023 року № 73111145 вбачається, що відомості щодо відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_3 відсутні (а.с. 12).

З будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_5 вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були зареєстровані за указаною адресою (а.с. 29-34).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 04 березня 1947 року, батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 15).

Відповідно до свідоцтв про народження серії НОМЕР_5 та серії І НОМЕР_6 ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 19-20).

ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 (а.с. 17).

Згідно з Витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 04 квітня 2023 року № 72034789 після смерті ОСОБА_6 04 квітня 2023 року заведено спадкову справу № 82/2023 (а.с. 18).

Відповідно до довідки, виданої КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» від 05 червня 2023 року № 588, станом на 31 грудня 2012 року житловий будинок АДРЕСА_2 по реєстровим книгам бюро технічної інвентаризації на праві власності не зареєстрований.

Відповідно до технічної інвентаризації від 23 травня 2023 року загальна площа по будинку становить 64,9 кв. м, житлова площа складає 44,3 кв.м Житловий будинок «А1» побудований у 1959 році. Крім будинку на земельній ділянці розміщені: погріб «В», сарай-гараж «Ж», навіс «Л», альтанка «М», убиральня «Н», оглядова яма «З», колонка «Е», яма вигрібна «О», огорожа «№6-№11».

Житловий будинок «А1», сарай-гараж «Ж», побудовані до 05 серпня 1992 року, не підлягають прийняттю в експлуатацію. Навіс «Л», альтанка «М», убиральня «Н», оглядова яма «З», колонка «Е», яма вигрібна «О», огорожа «№6-№11», відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 406 не підлягають прийняттю в експлуатацію.

На підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом комунального господарства Бориспільської районної ради депутатів трудящих 20 липня 1956 року та записаного в реєстрову книгу № 8 за реєстровим № 1065 оформлений житловий будинок 1925 року побудови ОСОБА_3 . На теперішній час указаний будинок знесений.

Самочинне перепланування та будівництво відсутнє (а.с. 33).

Листом державного нотаріуса Першої Бориспільської державної нотаріальної контори від 07 липня 2023 року № 1022/02-14 повідомлено ОСОБА_1 про неможливість видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відмова обґрунтована тим, що відповідно до довідки, виданої КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» від 05 червня 2023 року № 588, житловий будинок АДРЕСА_1 (рік побудови 1925 року), який належав померлому ОСОБА_3 на підстав свідоцтва на право власності на забудову, знесений. У 1959 році побудовано новий житловий будинок, який не прийнято в експлуатацію, на побудований новий житловий будинок відсутні правовстановлюючі документи.

Спадкова справа після померлого ОСОБА_3 не заводилась.

Після померлої ОСОБА_4 заведена спадкова справа № 448/2004 на підставі заяви її дочки ОСОБА_5 від 19 листопада 2004 року за № 669. Заява оформлена не належним чином, оскільки справжність підпису ОСОБА_5 на заяві не посвідчено нотаріально. За час свого життя спадкоємиця не приходила в нотаріальну контору та не подавала більше ніяких заяв.

Після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 заведена спадкова справа № 82/2023 на підставі поданої ОСОБА_1 заяви від 04 квітня 2023 року за № 256 (а.с. 40).

Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , указаний будинок побудований у 1959 році (а.с. 34-37).

Згідно з частинами 1, 3 статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли і продовжують існувати після набрання ним чинності (пункт 4 Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року).

У пункті 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, визначено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування такого майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України.

Відповідно до статті 416 ЦК Української РСР 1922 року, який був чинним на час смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , допускається спадкоємство за законом і за заповітом згідно з нижченаведеними статтями в межах загальної вартості спадкового майна не більше 10 000 золотих карбованців, з вирахуванням всіх боргів померлого.

Спадкоємцями за законом є діти (в тому числі усиновлені), дружина та непрацездатні батьки померлого, а також інші непрацездатні, які перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті (стаття 418 ЦК Української РСР 1922 року).

Відповідно до статті 429 ЦК Української РСР 1922 року якщо спадкоємець, присутній в місці відкриття спадщини, на протязі трьох місяців з дня її відкриття не заявить належному нотаріальному органу про відмовлення від спадщини, він вважається таким, що прийняв її.

З будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_5 вбачається, що ОСОБА_3 був зареєстрований за указаною адресою з 1921 року, ОСОБА_4 була зареєстрована за цією адресою з 1924 року. Відомості щодо зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з реєстрації за цією адресою відсутні (а.с. 29-34).

Указані обставини з урахуванням того, що відомості щодо відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_3 у Спадковому реєстрі відсутні, свідчить про те, що ОСОБА_4 була присутня в місці відкриття спадщини, відомості щодо її відмови від спадщини відсутні, а тому вона вважається такою, що прийняла спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_3 на підставі пункту статті 429 ЦК Української РСР 1922 року.

Відповідно до статті 1216 ЦК України 2004 року, чинного на час смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України 2004 року спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 17 листопада 2004 року направила засобами поштового зв`язку до Бориспільської міської нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті її матері - ОСОБА_4 (а.с. 60 зі звороту).

На підставі указаної заяви 19 листопада 2004 року Бориспільською міською нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 448 до майна померлої ОСОБА_4 (а.с. 60-66).

23 листопада 2004 року Бориспільською міською нотаріальною конторою направлено ОСОБА_5 лист про те, що для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом їй необхідно надати належним чином оформлену заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, тобто засвідчити справжність підпису на такій заяві у будь-якого іншого нотаріуса або заявитися особисто до Бориспільської міської нотаріальної контори (а.с. 61).

Доказів отримання ОСОБА_5 указаного листа матеріали спадкової справи не містять.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України).

Підпунктом 207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (чинній на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 ), передбачено, що письмова заява про прийняття спадщини та відмову від неї подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або прибути особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

Згідно з частиною 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Частинами 1, 2 статті 1220 ЦК України 2004 року визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 3 статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до частини 5 статті 1268 ЦК України 2004 року незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Заява ОСОБА_5 про прийняття спадини після смерті її матері - ОСОБА_4 , яка направлена нею через засоби поштового зв`язку, подана у строки передбачені ЦК України, а відтак вважається своєчасно надісланою.

У матеріалах спадкової справи № 448 до майна померлої ОСОБА_4 відсутні докази того, що ОСОБА_5 у порядку, передбаченому законом, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, відмовилася від прийняття спадщини.

Також спадкова справа № 448 не містить відомостей щодо звернення будь-якої іншої особи із заявою про прийняття спадщини, а також відомостей щодо оспорення будь-ким справжності підпису ОСОБА_5 на її заяві від 17 листопада 2004 року про прийняття спадщини.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_5 відповідно до положень частини 1 статті 1269 ЦК України є такою, що прийняла спадщину і доказів на спростування цієї обставини матеріали справи не містять.

За таких обставин наявні підстави вважати, що з часу відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) усе спадкове майно, у тому числі спірне домоволодіння, стало належати ОСОБА_5 , а тому помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 не прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , після смерті якої заведена спадкова справа № 82/2023 на підставі поданої ОСОБА_1 заяви, однак листом державного нотаріуса Першої Бориспільської державної нотаріальної контори від 07 липня 2023 року № 1022/02-14 ОСОБА_1 повідомлено про неможливість видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок житловий будинок АДРЕСА_1 .

Підставами для такої відмови зазначено те, що побудований у 1959 році будинок не прийнято в експлуатацію, на побудований новий житловий будинок відсутні правовстановлюючі документи, а також заява ОСОБА_5 про прийняття спадщини після смерті її матері - ОСОБА_4 оформлена не належним чином.

Оскаржуваним рішенням суду першої інстанції відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 з тих самих підстав.

Перевіряючи законність відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстави не прийняття спірного домоволодіння в експлуатацію, апеляційний суд враховує таке.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.

З технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що указаний будинок побудований у 1959 році (а.с. 37).

У 1959 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно з пунктом 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мають право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти включно як у місті, так і поза містом.

У пункті 2 Постанови від 26 серпня 1948 року зазначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, Держземфонду та земель Держлісфонду в безстрокове користування, а збудовані на цих земельних ділянках будинки є особистою власністю забудовників.

Отже, на підставі Указу від 26 серпня 1948 року та Постанови від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його державної реєстрації.

Відповідно до пункту 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.

Згідно з пунктом 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних та житлово-комунального господарства, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року № 91, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.

Пункт 3.2 розділу 3 Інструкції № 127 та пункт 3.1. Порядку № 95, за своїм змістом встановлюють ретроспективну дію визначених ними правових норм, тобто застосовуються до правовідносин, що виникли до набрання ними чинності.

Наведений висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 301/123/15-ц (провадження № 61-3074св20).

Відповідно до наявного у матеріалах справи технічного паспорту (інвентаризаційна справа № 10157), який документально підтверджує фактичне існування об`єкта нерухомого майна на час проведення технічної інвентаризації, містить його технічні характеристики, визначає їх фактичну площу та об`єми, а також засвідчує відповідність закінченого будівництвом до 1959 року житлового будинку, що не потребує прийняттю в експлуатацію.

З довідки, виданої КП «Бориспільське бюро технічної інвентаризації» від 05 червня 2023 року № 588, вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року житловий будинок АДРЕСА_2 по реєстровим книгам бюро технічної інвентаризації на праві власності зареєстрований не був, самочинне перепланування та будівництво відсутнє (а.с. 33).

Відсутність державної реєстрації права власності на спірний будинок, з урахуванням дати його спорудження, не впливають на право власності особи відносно нього.

Таким чином, оскільки на час відкриття спадщини ОСОБА_5 на праві власності належало домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке не є самочинним будівництвом відповідно до статті 376 ЦК України, норм Інструкції № 127, указане нерухоме майно увійшло до спадкової маси після смерті спадкодавця.

Суд першої інстанції залишив указані обставини поза увагою, тому зробив помилковий висновок, що на побудований у 1959 році новий житловий будинок відсутні правовстановлюючі документи та матеріали справи не містять докази того, що будинок прийнято в експлуатацію.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є в тому числі: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2024 року ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2024 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_8 , у порядку спадкування право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 28 травня 2024 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська