У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.05.2024 Справа №607/5088/24 Провадження №2/607/1683/2024

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., секретаря судового засідання Кочмар С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з батьком, -

у с т а н о в и в :

05.03.2024 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить розірвати шлюб, зареєстрований 08 серпня 2020 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), актовий запис №1158. Також, малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати разом із батьком ОСОБА_1 .

В обґрунтування вказаної вимоги зазначає, що 08.08.2020 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб.

У шлюбі у подружжя народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Між позивачем та відповідачем досягнуто згоди стосовно визначення місця проживання дочки ОСОБА_3 після розірвання шлюбу, сторони дійшли згоди про те, щоб дочка залишилася проживати разом з батьком.

В позовній заяві посилається на правову позицію Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду, викладену в постанові від 15.01.2020 у справі №200/952/18.

Ухвалою судді від 08.03.2024 відкрито провадження у цивільній справі №607/5088/24. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судове засідання позивач не з`явився, подавши попередньо суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, подавши суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить суд розгляд справи проводити у її відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому 08 серпня 2020 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), актовий запис №1158, що стверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 виданим 08.08.2020 Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ).

У даному шлюбі в сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 виданим 03.08.2021 Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ).

В позовній заяві позивач зазначає, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком.

Щодо вимоги про залишення проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Таким чином, тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що сторони не позбавлені права врегулювати питання про місце проживання дитини, про зміну місця її проживання тощо також і письмовою угодою, врегульовувати відповідні обставини за домовленістю між собою. Водночас, судом визначається місце проживання дитини лише у випадку недосягнення згоди між батьками про місце проживання дитини з одним із них.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.ч. 1, 3, 6 ст. 29 ЦК України, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 160, ч.1 ст. 161 СК України: місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово; місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає; якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом; фізична особа може мати кілька місць проживання.

Цивільне, в тому числі, сімейне право наразі не містить інституту «залишення дитини на проживання з одним із батьків» у разі розірвання шлюбу судовим порядком. Розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини в разі відповідного спору є самостійними, окремими предметами, які можуть розглядатися та вирішуватися як в одному, так і в різних процесах. За загальним правилом визначення місця проживання дитини, яка не досягла чотирнадцяти років, має саме договірну природу, яка відображає відповідні права батьків дитини і власне самої дитини (вищенаведені норми закону, ч.ч. 2, 3, 7, 8 ст. 7 ст.ст. 8, 9, ч. 1 ст. 109 СК України, інші норми законодавства). За відсутності спору щодо місця проживання дитини після розірвання шлюбу (спору про право, необхідності захисту права), тобто, за фактичної наявності щодо цього згоди батьків дитини, а в разі потреби також і згоди дитини, відсутні підстави для цивільного процесу щодо «залишення дитини на проживання з одним із батьків» у разі розірвання шлюбу як такого, а відтак і відсутні підстави для вирішення такого питання судом, для ухвалення ним відповідного рішення.

За змістом положень, зокрема, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 8, 18, 161 СК України, ст.ст. 2, 4, 19, 184 ЦПК України кожна особа, право якої порушене, оспорене чи не визнане, вправі захищати його судовим порядком шляхом пред`явлення позову до відповідальної за порушення права особи. Судом вирішується саме спір між батьком і матір`ю щодо місця проживання малолітньої дитини, коли батько і мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина.

Відсутність спору про право цивільне, в тому числі, таке, що виникає із сімейних правовідносин (відсутність предмета спору та фактичних підстав для пред`явлення позову), виключає наявність підстав для провадження в цивільній справі.

Статтею 255 ЦПК України врегульований процесуальний інститут закриття провадження в справі, пункт 2 частини 1 цієї статті передбачає, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Для застосування положень ст. 255 ч. 1 п. 2 ЦПК України є підстави тоді, коли предмет спору відсутній уже на момент пред`явлення позову.

Правова позиція, висловлена Верховним Судом у постанові від 15.01.2020 у справі №200/952/18 про те, що за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, нерелевантна в справі, що розглядається, позаяк була сформульована за інших фактичних обставин.

У вказаній справі мати просила залишити неповнолітню дитину після розірвання шлюбу проживати з нею та не мотивувала позов тим, що спір щодо місця проживання дитини між сторонами відсутній; судом не вирішувалося питання в контексті ст. 255 ч. 1 п. 2 ЦПК України на момент пред`явлення позову, відповідні обставини не оцінювалися.

Крім того, Суд звертає увагу на те, що в даному випадку, передбачено право суду, а не обов`язок, щодо вирішення питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Тобто, не є обов`язком суду вирішувати дану вимогу при розірванні шлюбу.

Виходячи з викладеного, посилання позивача на вищевказану правову позицію не може бути взяте до уваги та не спростовує підстав для закриття провадження в справі за вимогою про залишення після розірвання шлюбу дитини на проживання з батьком за відсутністю предмета спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, суд приходить до висновку про закриття провадження по справі в цій частині у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Керуючись ст.ст. 24, 56, 104, 105, 110, 112, 113, 114 СК України, ст. ст. 12, 255, 256, 352-355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати з батьком - закрити в частині залишення проживання дитини з батьком на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України - у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі у 15-денний строк з дня проголошення, апеляційної скарги.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Головуючий суддя В. Л. Дзюбич