Справа номер 487/4405/20 Головуючий суду першої інстанції Афоніна С. М.
Провадження номер 22-ц/812/782/24 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів Самчишиної Н. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Колосовою О. М.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2024 року, ухвалене о 16 год 35 хв під головуванням судді Афоніної С. М. у приміщенні суду у м. Миколаєві, повний текст якого складено 18 березня 2024 року, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

В серпні 2020 року ОСОБА_4 подав до суду вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

16 січня 2012 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким він надав ОСОБА_2 в борг кошти в розмірі 100 000 грн, які остання зобов`язалася повернути в строк до 16 січня 2013 року.

Відповідач свої зобов`язання у встановлений строк не виконала, кошти позикодавцю не повернула, у зв`язку з чим ОСОБА_4 був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2013 року було визнано мирову угоду сторін, згідно з якою в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_4 у розмірі 100 000 грн, за позивачем було визнано право власності на належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , провадження у справі закрито, що, на думку позивача, свідчить про те, що сторони фактично домовились про купівлю-продаж вказаної квартири.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2013 року визначено спосіб виконання ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2013 року шляхом зобов`язання Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції зареєструвати у Державному реєстрі речових прав право власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 11 жовтня 2013 року внесені відомості до Державного реєстру про власника квартири.

В подальшому постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2013 року та від 30 серпня 2013 року скасовані, а справу направлено на новий розгляд до Центрального районного суду м. Миколаєва.

Позивач зазначав, що договір позики був укладений сторонами з метою приховати інший правочин, яким є договір купівлі-продажу обумовленої квартири, а тому договір позики є удаваним.

З 2013 року ОСОБА_4 володіє та користується спірною квартирою на власний розсуд, сплачує комунальні послуги, а також здійснив значні поліпшення квартири.

В свою чергу ОСОБА_2 ніколи не заявляла претензій з приводу неналежності права власності позивачу, навпаки після затвердження мирової угоди та закриття провадження у справі передала ОСОБА_4 ключі від квартири та усі супутні документи, які пов`язані із користуванням та володінням майном.

Натепер у спірній квартирі проживають та зареєстровані рідна сестра позивача та її син.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив визнати договір позики від 16 січня 2012 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , удаваним та застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді застосування прав та обов`язків сторін за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Позиція відповідача у суді першої інстанції

Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що вона не була знайома з ОСОБА_4 . Вона не укладала з ним договору позики та мирової угоди. Вказувала на суперечливу поведінку ОСОБА_4 , який звертався до неї з позовом про стягнення боргу за договором позики (справа №487/5188/13-ц), а у справі, яка розглядається, з позовом про визнання договору позики удаваним правочином. На думку відповідача вказані позовні вимоги є взаємовиключними. Вона вважала, що позивач бажає стягнути з неї удаваний борг за неукладеною угодою позики та незаконно привласнити її квартиру.

Також відповідач наголошувала на тому, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення із позовом.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2021 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 серпня 2021 року, забезпечено позов ОСОБА_4 шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 до розгляду справи по суті.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 вересня 2021 року відмовлено ОСОБА_2 у зустрічному забезпеченні позову.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували наявність у сторін наміру укласти договір позики та підтверджували б те, що їх воля при укладанні оспорюваного договору була направлена для приховування іншого правочину договору купівлі-продажу нерухомого майна. Крім того судом зазначено, що оскільки у цій справі не встановлено порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, то відсутні підстави для застосування позовної давності.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, зазначав, що суд першої інстанції не надав оцінки всім доказам у справі та не звернув уваги на обставини, які свідчать про порушення його прав та законних інтересів.

Узагальнені доводи та заперечення осіб, які подали відзиви на апеляційну скаргу

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 подали відзиви на апеляційну скаргу, у яких наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

З наданого позивачем договору позики від 16 січня 2012 року вбачається, що ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_2 100 000 грн строком до 16 січня 2013 року, без нарахування відсотків.

Згідно з п.2, 3 договору зазначена сума грошей отримана позичальником від позикодавця повністю до підписання цього договору. Повернення грошей має відбутися в місті Миколаєві у день фактичного повернення грошових коштів в повному обсязі, тобто шістнадцятого січня дві тисячі тринадцятого року.

11 червня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (справа № 487/5188/13).

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2013 року було визнано мирову угоду сторін, за умовами якої ОСОБА_2 визнала, що її заборгованість перед ОСОБА_4 складає 100 000 грн. В рахунок погашення цього боргу за ОСОБА_4 було визнано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_2 . ОСОБА_4 відмовився від позовних вимог. Провадження у справі було закрито.

Згідно з свідоцтвом про право власності на вказану квартиру від 12 травня 2012 року ОСОБА_2 є власником квартири. Підставою вказане рішення виконкому Миколаївської міської ради від 27.04.2012 №467.

14 серпня 2013 року ОСОБА_4 звернувся з заявою про встановлення способу та порядку виконання ухвали, в якій просив зобов`язати Реєстраційну службу Миколаївського міського управління юстиції зареєструвати в Державному реєстрі речових прав право власності, що виникло на підставі судового рішення.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 серпня 2013 року заяву ОСОБА_4 було задоволено. Встановлено спосіб і порядок виконання ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2013 року, а саме зобов`язано Реєстраційну службу Миколаївського міського управління юстиції зареєструвати у Державному реєстрі речових прав право власності, що виникло на підставі ухвали суду про визнання мирової угоди.

11 жовтня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Постолакі Н. К. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою ОСББ «Нікола Град» від 24.04.2019 у вказаній квартирі з 08 квітня 2019 року зареєстровані ОСОБА_5 , 1983 р.н. та ОСОБА_6 , 2010 р.н.

Відповідно до довідки ОСББ «Нікола Град» від 16.01.2020, яка була видана ОСОБА_4 , станом на 01 січня 2020 року заборгованість по сплаті послуг на управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_4 відсутня. Вказані послуги сплачувалися ОСОБА_4 з 2013 року.

З квитанцій на оплату комунальних послуг за 2020 рік, актів, робочого проєкту за 2014-2017 роки випливає, що ОСОБА_4 оплачував комунальні послуги, які надавалися у кв. АДРЕСА_3 , встановлював у квартирі лічильники води, газу та замовляв реконструкцію газопроводу з заміною та переносом газового котла.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2013 року та від 30 серпня 2013 року скасовані. Цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики направлено за підсудністю до Центрального районного суду м. Миколаєва для продовження розгляду.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.06.2021 державна реєстрація права власності на кв. АДРЕСА_3 за ОСОБА_4 була скасована 21 вересня 2020 року (т.1 а.с.194-197).

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року.

Під час розгляду справи №487/5188/13 ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 15 січня 2021 року у слідчого СВ Заводського ВП ГУ НП в Миколаївській області ОСОБА_7 було витребувано висновок почеркознавчої експертизи №84 від 02 березня 2020 року.

Згідно з висновком почеркознавчої експертизи №84 від 02 березня 2020 року, складеним експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Соколовською В. В., проведеної в рамках кримінального провадження №0000468 від 06 лютого 2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190 і ч.1 ст.358 КК України, підпис справа від запису «Позичальник: ОСОБА_2 » у договорі позики від 16 січня 2012 року, укладеного між позикодавцем ОСОБА_4 та позичальником ОСОБА_2 , виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою (т.1 а.с.97-102).

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 березня 2021 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиви, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

За приписом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами статей 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У разі ж якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників.

Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов`язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши при розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Згідно з частиною першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, яка переглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання договору позики від 16 січня 2012 року, укладеного між ним та ОСОБА_2 , удаваним з застосуванням наслідків недійсності правочину у вигляді застосування прав та обов`язків сторін за договором купівлі-продажу квартири.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували наявність у сторін наміру укласти договір позики та підтверджували б те, що їх воля при укладанні оспорюваного договору була направлена для приховування іншого правочину договору купівлі-продажу нерухомого майна.

З досліджених доказів вбачається, що договір позики від 16 січня 2012 року ОСОБА_2 не підписувала та, відповідно, істотних умов договору не погоджувала. Отже, вказаний правочин не відбувся, бо є невчиненим.

За такого, згідно з вищевикладеними нормами законодавства відсутні підстави для визнання договору позики удаваним, оскільки він не укладався.

Таким чином посилання позивача на те, що сторони договору фактично вчинили не договір позики, а договір купівлі-продажу квартири, є безпідставним.

Що стосується тверджень позивача про те, що досліджений судом висновок почеркознавчої експертизи є недопустимим доказом, оскільки відсутній дозвіл слідчого або прокурора на розголошення відомостей досудового розслідування, то вони є хибними.

Висновок почеркознавчої експертизи №84 від 02 березня 2020 року, складений експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України Соколовською В. В. в рамках кримінального провадження №0000468 від 06 лютого 2019 року, був отриманий Центральним районним судом м.Миколаєва під час розгляду справи №487/5188/13 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики на підставі ухвали суду від 15 січня 2021 року про витребування доказів.

Цей доказ був наданий відповідачем суду у справі, яка переглядається, разом з відзивом на позовну заяву.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Ухвалюючи рішення у справі, районний суд правильно врахував, що висновок №84 від 02 березня 2020 року, складений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням статті 102 ЦПК України.

Колегія суддів враховує допустимість висновку експерта як доказу, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

Позивач, заперечуючи проти висновку експерта, не надав доказів на його спростування.

Отже, на думку колегії суддів, висновок експерта судом першої інстанції належно оцінений у сукупності з іншими доказами.

Вказане відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №461/3675/17.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на вказане колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що викладений судом першої інстанції висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 є правильним, але зазначені ним обґрунтування відмови не відповідають обставинам справи та нормам законодавства, а тому рішення суду слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

Оскільки судове рішення змінено лише в частині мотивів його прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Н. В. Самчишина

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 05 червня 2024 року.