справа № 759/8770/23 головуючий у суді І інстанції Бабич Н.Д.
провадження № 22-ц/824/205/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», поданою директором ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація Управління (центр) надання адміністративних послуг про усунення перешкод у праві розпорядження жилим приміщенням шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

15 травня 2023 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація Управління (центр) надання адміністративних послуг про усунення перешкод у праві розпорядження жилим приміщенням шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у якому просив:

- усунути перешкоди у праві розпорядження майном шляхом визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 18 червня 2008 року ОСОБА_5 уклала з АКІБ «Укрсиббанк» кредитний договір №0, відповідно до якого банк надав кредит у сумі 90 000,00 доларів США з терміном повернення до 18 червня 2018 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та позичальником ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки №88445 від 18 червня 2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року звернено стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0 від 18 червня 2008 року у сумі 1 214 043,26 грн шляхом визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» права власності на предмет іпотеки, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

05 листопада 2021 року право власності на спірне майно зареєстровано за ТОВ «Кей-колект».

17 листопада 2021 року за заявою ТОВ «Кей-Колект» на підставі рішення суду від 30 жовтня 2015 року, знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , яка є матір`ю неповнолітніх відповідачів - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

19 квітня 2023 року позивач звернувся до Управління (центру) надання адміністративних послуг Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації з заявою про зняття з реєстраційного обліку відповідачів, однак відділ відмовив в знятті вказаних осіб з реєстраційного обліку, з посиланням на те, що зняття з реєстраційного обліку неповнолітньої дитини, можливе лише одночасно із зняттям з місця проживання разом з її батьками. Посилаючись на те, що вказані особи на сьогоднішній день фактично не проживають у спірному приміщенні та вони не є членами сім`ї позивача, просив позовні вимоги, задовольнити.

10 липня 2023 року представник Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації подав заяву, відповідно до якої просив рішення суду ухвалити в інтересах дітей.

14 серпня 2023 року представник відповідачів подав відзив на позов, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. Вказав, що звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів у справі. Також зазначено, що в зв`язку з російською агресією, неповнолітні діти з матір`ю вимушено на даний час проживають за кордоном.

24 серпня 2023 року представник позивача подав відповідь відзив на позов, в якому позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація Управління (центр) надання адміністративних послуг про усунення перешкод у праві розпорядження жилим приміщенням шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» ОСОБА_1 26 грудня 2023 року подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказала на хибність висновків суду першої інстанції та невірну оцінку наявним у справі доказам.

Зазначила, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року у справі №759/22382/14-ц припинено як право власності, так і право користування ОСОБА_2 спірним майном, відповідно припинилося і похідне право користування квартирою її неповнолітніх дітей.

Позивач є власником квартири АДРЕСА_2 , відповідачі - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 втратили право користування квартирою, оскільки не є і не можуть бути членами сім`ї позивача, будь-яких домовленостей з позивачем щодо проживання у квартирі не було і позивач заперечує проти проживання відповідачів у його квартирі. До того ж, діти віком до 14 років можуть бути зареєстровані виключно за місцем реєстрації батьків або одного з них.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», поданою директором ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація Управління (центр) надання адміністративних послуг про усунення перешкод у праві розпорядження жилим приміщенням шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 березня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - Мірвода Анна Миколаївна вимоги апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити, скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат Краковний Ігор Володимирович заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 18 червня 2008 року ОСОБА_5 уклала з АКІБ «Укрсиббанк» кредитний договір №0, відповідно до якого банк надав кредит у сумі 90 000,00 доларів США з терміном повернення до 18 червня 2018 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Банком та позичальником ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки №88445 від 18 червня 2008 року, за умовами якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме : квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року у справі №759/22382/14-ц звернено стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0 від 18 червня 2008 року у сумі 1 214 043,26 грн шляхом визнання за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» права власності на предмет іпотеки, зобов`язано Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві внести запис про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме: житлову квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 61,20 кв. м., житловою площею 45,10 кв. м. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Виселено ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 . Відстрочено виконання рішення на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Судом у цій справі встановлено, що заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 17 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 серпня 2014 року, позов «Кей Колект» задоволено в частині стягнення з відповідачів солідарно 1 214 043,26 грн.

Під час розгляду справи суду першої інстанції, позивачу стало відомо про смерть боржника за кредитним договором - ОСОБА_5 .

У зв`язку з порушенням за життя ОСОБА_5 умов кредитного договору, забезпеченого іпотекою - квартирою, за адресою: АДРЕСА_1 , враховуючи той факт, що виконання рішення Святошинського районного суду від 17 червня 2013 року є неможливим внаслідок смерті ОСОБА_5 , а також враховуючи факт належності ОСОБА_6 та ОСОБА_2 іпотечного майна та прийняття ними спадщини згідно ст. 1268 ЦК України, суд дійшов висновку, що ТОВ «Кей Колект» має право задовольнити свої вимоги до боржника за рахунок предмета іпотеки, в тому числі шляхом набуття права власності на нього.

05 листопада 2021 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект».

17 листопада 2021 року за заявою ТОВ «Кей-Колект» на підставі рішення суду від 30 жовтня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , яка є матір`ю неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, станом на 09 червня 2023 року в спірному житловому приміщенні зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 11 грудня 2014 року) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (з 04 грудня 2008 року).

Листом від 19 квітня 2023 року, Відділ з питань реєстрації місця проживання перебування фізичних осіб Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації повідомив представника позивача про відмову в знятті вказаних неповнолітніх осіб з реєстраційного обліку, з посиланням на те, що зняття з реєстраційного обліку неповнолітньої дитини, можливе лише з одночасним зняттям з місця проживання разом з її батьками. Повідомлено, що ОСОБА_2 , яка є матір`ю неповнолітніх дітей, на даний час ніде не зареєстрована, місце проживання іншого з батьків за зазначеною адресою не зареєстровано та зареєстровано не було.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що підстава, на якій місце проживання неповнолітніх реєструвалося в спірній квартирі, не оспорювалася, а тому вважається, що вони набули право користування цим житлом на законних підставах. За відсутності дозволу органу опіки та піклування на звернення стягнення на нерухоме майно, з урахуванням того, що батьки неповнолітніх дітей не мають житла для реєстрації та проживання, беручи до уваги права та інтереси неповнолітніх дітей суд вважав неможливим визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не може в повній мірі погодитися з такими мотивами ухваленого рішення з нижченаведених підстав.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Наслідки невиконання зобов`язання передбачені статтею 611 ЦК України.

Частиною другою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частинами першою, третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Разом з тим, ні положеннями ЦК України, ні положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9, частини першої, четвертої статті 156 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

З аналізу положень частини другої статті 64 ЖК України та частини першої статті 405 ЦК України слідує, що члени сім`ї власника будинку (квартири) (дружина власника, їх діти і батьки), які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства».

Частинами другою-четвертою статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» передбачено, що батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК України).

Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності.

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, § 41, 42, 43, 44, рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

За загальним правилом, визначеним статтею 40 Закону України «Про іпотеку», підставою для виселення всіх мешканців з житлової нерухомості є звернення стягнення на предмет іпотеки.

З урахуванням положень статті 47 Конституції України, статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, Верховний Суд у постанові від 13 квітня 2023 року у справі №932/929/22 дійшов висновку, що виселення з іпотечного майна відбувається при реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на іпотечне майно.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

У цій справі позивач реалізував своє право на звернення стягнення на іпотечне майно, про що 30 жовтня 2015 року Святошинським районним судом м. Києва у справі №759/22382/14-ц ухвалено відповідне рішення.

Станом на дату ухвалення вищезазначеного рішення, неповнолітні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 вже були зареєстровані у спірній квартирі з 11 грудня 2014 року та з 04 грудня 2008 року відповідно.

Поряд з цим, поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що позивач реалізував рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2015 року у справі №759/22382/14-ц в частині виселення матері неповнолітніх дітей, на підставі чого 17 листопада 2021 року ОСОБА_2 знято з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним і ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі №925/642/19 та інших.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц.

З урахуванням обставин справи, оскільки передбачений п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» обов`язок щодо зняття з реєстрації дітей ОСОБА_2 орган реєстрації місця проживання не виконав, визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 є неналежним способом захисту прав позивача як іпотекодержателя, який реалізував право на звернення стягнення на іпотечне майно.

За встановлених обставин, місцевий суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, проте помилився щодо мотивів такої відмови.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову, однак з підстав, які колегія апеляційного суду вважає частково помилковими, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині мотивів та підстав такого висновку відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», подану директором ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація Управління (центр) надання адміністративних послуг про усунення перешкод у праві розпорядження жилим приміщенням шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 24 травня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова