Справа № 301/3272/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 травня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судового засідання: Сливки С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 20 грудня 2023 року, ухвалене головуючою суддею Бобик О.І. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів

встановив:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: виконавчий комітет Довжанської сільської ради Хустського району, про скасування договору від 25.02.2022 року щодо визначення місця проживання дитини, визначення місця проживання неповнолітніх дітей та стягнення аліментів.

Позов мотивований тим, що з 23.11.2002 він перебував з відповідачкою у шлюбі, який рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 27.04.2023 розірвано. Від даного шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які постійно проживають з ним та перебувають на його повному утриманні та вихованні.

25.02.2022 між ним та ОСОБА_2 було укладено письмовий Договір про визначення місця проживання дітей, згідно якого перші 6 місяців діти проживатимуть з відповідачкою, а інший час з ним. Однак відповідачка не виконує умови договору, оскільки жодного разу не забрала дітей до місця свого постійного проживання у м. Мукачево. Вона не піклується про дітей, не цікавиться їх навчанням, успіхами, станом їх здоров`я, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток. Після розірвання шлюбу відповідачка самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, участі у матеріальному забезпеченні дітей не приймає. Їх син навчається в Ужгородському ДВНЗ (денна форма) і для його проживання та навчання потрібна чимала сума коштів. Дочка навчається у 7-му класі і на її утримання та навчання ним теж понесено чималі витрати. ОСОБА_2 не цікавиться обсягом витрат, необхідних для матеріального утримання дітей, навіть частково не бажає їх ділити з ним. На даний час він перебуває в ЗСУ. Діти фактично проживають з дідусем та бабусею (батьками дружини), які у зв`язку з віком та хворобами не в змозі доглядати за ними.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд скасувати договір про визначення місця проживання дитини від 25.02.2022, визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним за адресою: АДРЕСА_1 та стягувати з відповідачки на його користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі по 3000,00 грн. щомісячно.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 20 грудня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі по 2500,00 гривень щомісячно із їх індексацією відповідно до вимог законодавства, починаючи з 13.09.2023 і до досягнення дітьми повноліття.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 гривень.

ОСОБА_1 оскаржив рішення в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. При укладенні договору він сподівався, що відповідачка буде його виконувати, діти будуть з ним проживати шість місяців у році. Однак після його укладення все змінилось - діти залишились проживати у нього. Відповідачка умови договору не виконує, самоусунулась від його виконання в односторонньому порядку, що є істотною зміною обставин. З огляду на вказане, договір має бути розірваний на підставі ст. 652 ЦК України.

У зв`язку з невідомим місцем перебування відповідачки та її не з`явленням до дітей, розірвати договір в добровільному порядку не можливо. З наведеної підстави є необхідність у його розірванні в судовому порядку. Підставою для розірвання договору є його невиконання сторонами.

Оскаржуваним рішенням суд визнав, що діти проживають з ним, стягнув на його користь аліменти на утримання дітей, але відмовив у позові щодо визначення місця проживання дітей, позаяк діти й так проживають із позивачем. Присудження аліментів є похідним від того, з ким діти проживають, отже, вважає, що в рішенні суд повинен не тільки зазначити з ким діти проживають, але й визначити, що діти залишаються проживати із ним і надалі.

У дане судове засідання не з`явились ОСОБА_1 і його адвокат Микита М.Ф.; також ОСОБА_2 . Заяв та клопотань про відкладення даного судового засідання від учасників справи не надходило.

За правилами пункту 2 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

Згідно частини 5 статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Довідкою Закарпатського апеляційного суду від 27.02.2024 року підтверджено доставку "Судової повістки про виклик до суду" у формі електронного листа надісланого адвокату Микита Марії Федорівні на її електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_5 , а.с. 125.

Також, 27.02.2024 року надіслано повідомлення ОСОБА_5 у додаток "Viber" на номер мобільного телефону НОМЕР_1 , щодо документа "Судова повістка про виклик до суду в цивільній справі"; 27.02.2024 року надіслано повідомлення ОСОБА_1 у додаток "Viber" на номер мобільного телефону НОМЕР_2 , щодо документа "Судова повістка про виклик до суду в цивільній справі", а.с. 123, 124.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, документ "Судова повістка про виклик до суду в цивільній справі" вручено ОСОБА_2 08.03.2024 року.

Як зазначено у частині 1 статті 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Та пунктом 2 частини 3 статті 223 ЦПК України зазначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Згідно частини 4 статті 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/ неповажності причин неявки відповідача, учасника справи до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, за змістом якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки відповідача та/або учасника справи, суд розглядає справу у їх відсутності. Зазначені норми дисциплінують відповідача та/або учасника справи і стимулюють їх належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи.

З метою запобігання безладному руху справи з врахуванням особливостей апеляційного процесу, та зважуючи на те що учасники справи надали усі докази, які вважали за потрібне надати суду, тож такі у їх сукупності дозволяють суду вирішити заявлені вимоги. Відтак, наведене на думку колегії суддів з приводу розгляду справи за відсутності ОСОБА_1 і його адвоката Микита М.Ф.; також ОСОБА_2 не призведе до порушення процесуальних прав учасників справи у спірних правовідносинах.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що згідно приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка учасників справи, не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги в оскаржуваній частині судового рішення, колегія суддів вважає що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту поданої ОСОБА_1 апеляційної скарги на рішення суду вбачається, що така подана тільки в частині відхилених рішенням суду вимог, відтак, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в іншій частині задоволених позовних вимог не перевіряється апеляційним судом.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відхиляючи позовні вимоги щодо розірвання договору про визначення місця проживання дітей від 25 лютого 2022 року; визначення місця проживання дітей з батьком, суд першої інстанції виходив з того, що за обставинами справи відсутні докази на підтвердження наявності спору між сторонами стосовно визначення місця проживання дітей із позивачем.

Апеляційний суд, виходить з того, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та наявним доказам.

У ході апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 23.11.2002, який рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 27.04.2023 розірвано, а.с. 7-9.

Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а.с. 10, 11.

Довідкою виконавчого комітету Довжанської сільської ради від 22.09.2023 доводиться той факт, що діти сторін: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані та проживають разом із батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та знаходяться на його утриманні, а.с. 21.

Згідно Договору про визначення місця проживання дитини від 25.02.2022 батьки погодили, що перші шість місяців діти проживатимуть з матір`ю, оскільки батько служить добровольцем у ЗСУ. Потім після повернення батька із ЗСУ - діти житимуть з батьком, а.с. 22-24.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Довжанської сільської ради від 15.11.2023 №362 ОСОБА_1 разом зі своєю дочкою ОСОБА_6 та сином ОСОБА_7 зареєстровані та проживають за адресою АДРЕСА_1 . В будинку проведено сучасний ремонт та створені всі умови для розвитку та виховання дітей. ОСОБА_1 перебуває на службі в ЗСУ. Позитивно характеризується за місцем проживання. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має право сам вирішувати з котрим із батьків йому проживати, оскільки досяг 14 років. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається в Приборжавському ліцеї Довжанської сільської ради. В індивідуальній бесіді начальника служби з неповнолітньою, проведеною у присутності практичного психолога Приборжавського ліцею, ОСОБА_8 повідомила, що своє проживання в майбутньому вона вбачає лише з батьком. Таку саму відповідь від малолітньої було отримано 20.10.2023 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Мати дітей, ОСОБА_9 на засідання комісії та до служби у справах дітей на запрошення не з`явилася, на телефонні дзвінки не відповідає. Приймаючи до уваги вищевикладене орган опіки та піклування Довжанської сільської ради вважає за доцільним залишити незмінним теперішнє місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 63-65).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині, колегія суддів виходить з наступних мотивів.

Приписами статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства зокрема є: верховенство права; змагальність сторін; диспозитивність та пропорційність цивільного судочинства.

В частині 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника, та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При цьому, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний позивачем спосіб.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі « ОСОБА_10 проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відтак, апеляційний суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен в мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

Згідно вимог частини 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись у суд із позовною вимогою про розірвання Договору про визначення місця проживання дитини від 25 лютого 2022 року (далі - Договір) ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 не виконує умов даного договору в частині того, що не забирає дітей до себе для проживання. При цьому, спір між ними щодо місця проживання дітей відсутній.

Як зазначено в підпункті 4.3. пункту 4 Договору - за згодою сторін в період дії договору зміни та доповнення до нього вносяться шляхом укладення додаткового договору, посвідченого відповідним фахівцем чи нотаріально. Таким же шляхом договір може бути розірвано. Одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між сторонами, питання зміни чи розірвання цього договору вирішується в судовому порядку.

Проаналізувавши зміст даного підпункту Договору, колегія суддів встановила, що розірвання даного договору в судовому порядку можливо за наявності відсутності домовленості між сторонами щодо зміни такого або його розірвання за обоюдною згодою.

ОСОБА_1 зазначав у позові, що розірвати даний Договір за взаємною згодою з відповідачкою немає можливості через те, що йому невідоме місце перебування останньої в м. Мукачево. Проте, зазначена обставина спростовується самим же позивачем, коли в позовній заяві місце проживання відповідачки зазначено адресу: АДРЕСА_2 . Зазначена адреса як місце проживання ОСОБА_2 підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру, а.с. 27.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів стверджує, що доказів на підтвердження невиконання ОСОБА_2 умов Договору в частині того, що нею не забираються діти по місцю її проживання, а також того факту, що ОСОБА_1 звертався до неї про розірвання зазначеного Договору за взаємною згодою, а вона йому в цьому відмовила чи уникає такого розірвання, що дає підстави для звернення до суду за розірванням такого, немає і такі недодані до апеляційної скарги.

Колегія суддів наголошує на тім, що ОСОБА_1 не оспорював розірвання договору з підстав невідповідності такого нормам ЦК України, як про це зазначає в апеляційній скарзі, тому суд і не може виходити за межі заявлених позовних вимог. А тим більше, позивач у суді першої інстанції не обґрунтовував підстави розірвання Договору обставинами, які пов`язуються з істотними змінами обставин, якими сторони керувались при укладенні цього Договору.

Відтак, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 в частині розірвання Договору є передчасними і такими, що необґрунтовані належними та допустимими доказами, що є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги.

Стосовно позовної вимоги про визначення місця проживання дітей, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень абзацу першого частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Тобто, зазначена матеріальна норма визначила, що питання визначення місця проживання малолітньої дитини між батьками, які проживають окремо можливо, якщо між ними наявний спір з приводу того із ким із них буде проживати малолітня дитина.

За обставинами справи, діти сторін: син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і донька ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані та проживають в АДРЕСА_1 , які проживають разом з ОСОБА_1 по місцю його проживання. Дана обставина стверджується довідкою виконавчого комітету Довжанської сільської ради, Хустського району за №42 від 22.09.2023 року

У підпункті 1.3. Договору про визначення місця проживання дитини від 25 лютого 2022 року сторони визначили добровільно, що місцем проживання обох дітей є місце реєстрації та проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначав, що позаяк ОСОБА_2 не дотримувалась вимог Договору щодо визначення місця проживання дітей (не забирала до себе по місцю свого проживання), тому в судовому порядку слід визначити місце проживання неповнолітніх дітей. Однак, як уже зазначалось колегією суддів вище, позивачем не надано доказів того, що відповідачка не виконувала умов Договору, тому й відсутні належні докази на підтвердження даного твердження позивача. Зазначене є свідченням того, що матеріалами справи не доведено наявність між сторонами спору з приводу визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком. Бо доказів на спростування даного факту, позивачем не надано, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду.

Тож, наведене у сукупності підтверджує ту обставину, що спір між сторонами з приводу визначення місця проживання дітей відсутній, тому не підлягає задоволенню в судовому порядку.

Більше того, керуючись нормою частини третьої статті 160 СК України, спір відносно місця проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років між батьками, які проживають окремо, визначається безпосередньо самою дитиною, а не в порядку судового спору. Та позаяк сину сторін ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на час звернення позивача до суду із даним позовом, виповнилось сімнадцять років то заявлений позов відносно нього є безпідставним і не може бути задоволений судом.

Як слідує з аналізу мотивувальної частини оспорюваного рішення, суд першої інстанції відмовив у позовній вимозі про визначення місця проживання дочки з позивачем з тієї підстави, що спір з цієї обставини між сторонами відсутній, а не як безпідставно зазначає позивач, що донька все одно з ним і так проживає.

Зважуючи на встановлені обставин справи у сукупності з вимогами статті 81 ЦПК України, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 недоведено підстав для розірвання Договору та про наявність спору стосовно визначення місця проживання малолітньої дочки, а тому у задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції відмовив правомірно з підстав та мотивів вище викладених.

Відтак, наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни рішення суду в оскаржуваній частині, та висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити на підставі приписів статті 375 ЦПК України, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 20 грудня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 07 червня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді: