ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2398/24 Справа № 206/1032/23 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К. С. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Діденко Роман Анатолійович, на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2023 року в цивільній справі номер 206/1032/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними частини кредитно-заставного договору та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними частини кредитно-заставного договору та зобов`язання вчинити певні дії, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 03.07.2008 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитно-заставний договір №DNH3АЕ, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався надати позивачу кредит у розмірі 15142,51 доларів США на термін до 02.07.2013 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Банк безпідставно включив до складу щомісячних платежів за кредитним договором - винагороду за резервування ресурсів, а отже відповідні умови кредитного договору повинні бути визнані судом недійсними. Так, умовами п. 5.1, 5.2 кредитного договору встановлено, що для виконання зобов`язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах зазначених у графіку погашення кредиту та надає позичальнику право на їх використання. За надане право, зазначене у статті 5.1 договору, позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у статті 17.1.8 даного договору. Відповідно до п. 5.3 кредитного договору нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи з 360 днів у році. Дата погашення у часовий інтервал нарахування винагороди не включається. Розрахунок винагороди за резервування ресурсів здійснюється щоденно з моменту підписання договору. Умовами п. 5.4 та п. 5.5 кредитного договору передбачено, що при останньому погашенні винагорода за резервування ресурсів нараховується за весь час резервування (до дати погашення кредиту), при цьому сумою зарезервованих ресурсів вважається сума вказана у графіку погашення кредиту (додаток №1 до договору). Винагороди за резервування ресурсів сплачуються щомісяця з щомісячним платежем за кредитом від дня нарахування згідно з п. 5.2 договору. У випадку повного погашення кредиту винагорода сплачується одночасно з останнім платежем за кредитом. Згідно з п.п. «г» п. 17.1.8 кредитного договору позичальник (позивач) повинен сплатити на користь банку (відповідача) винагороду за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів. Відповідно до п. 17.1.9 кредитного договору період сплати з 3 по 7 число кожного місяця. З п. 2.1 кредитного договору вбачається, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Вищевказані умови договору суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», умови якого також розповсюджуються на дані правовідносини. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за резервування ресурсів, і це є підставою для визнання таких положень недійсними, тим паче з моменту укладення кредитного договору, тобто з 03.07.2008 року. Виходячи із принципів справедливості, добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Вищевикладені обставини достеменно та беззаперечно свідчать про те, що відповідач нараховував щомісячну винагороду за резервування ресурсів, які не можуть бути визнані послугами, які замовлялися споживачем за договором кредиту. Як наслідок, усі нараховані відповідачем суми відповідної винагороди по кредитному договору, які були сплачені позивачем, підлягають зарахуванню у розрахунок погашення заборгованості по кредиту.

Позивач просив суд визнати недійсною з 03.07.2008 року умову п. 5.1 - п. 5.5, п.п. «г» п. 17.1.8 кредитно-заставного договору від 03.07.2008 року №DNH3AE, укладеного між сторонами, у частині щодо обов`язку позичальника сплачувати на користь банку винагороду за резервування ресурсу в розмірі 4,08% від суми зарезервованих ресурсів, які з огляду на вимоги п. 17.1.9 кредитно-заставного договору, повинні сплачуватися з 3 по 7 число кожного місяця; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок одержаних періодичних платежів, що були сплачені позивачем за кредитно-заставним договором від 03.07.2008 року №DNH3AE за весь строк його дії, та зарахувати сплачену винагороду за резервування ресурсу в розмірі 4,08% від суми зарезервованих ресурсів у рахунок платежів за кредитно-заставним договором від 03.07.2008 року №DNH3AE.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним частини кредитно-заставного договору та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Діденко Р.А., подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2023 року по справі №206/1032/23 та ухвалити нове рішення, відповідно до якого задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі, судові витрати по справі покласти на відповідача.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права.

В оскаржуваному рішенні не наведені мотиви, з яких суд не взяв до уваги докази позивача, що були зазначені останнім у позовній заяві, а також у відповіді на відзив, що призвело до неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, при цьому суд взяв до уваги виключно доводи відповідача, викладені у його відзиві на позов.

Зі змісту норми ч. 1 ст. 1054 ЦК України та п. 2.1. кредитного договору вбачається, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Незважаючи на це банк включив до кредитного договору умови, за якими позичальник повинен з 3 по 7 число кожного місяця здійснювати оплату винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% від неповернутого тіла кредиту (зарезервованих ресурсів). Водночас, вищевказані умови договору суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.91 року No1023-ХІІ, умови якого також розповсюджуються на дані правовідносини.

Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за резервування ресурсів, і це є підставою для визнання таких положень недійсними з моменту укладення кредитного договору (тобто з 03.07.2008 року).

Вищевикладена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 23.05.2018 року по справі №497/2849/15-ц, від 16.05.2018 року по справі №548/264/15-ц, а також постанови Верховного Суду України від 16.11.2016 року по справі №6-1746цс16, у постанові Верховного Суду України від 12.09.2012 року по справі №6-80цс12.

Суд проігнорував посилання позивача на те, що відповідачем у відзиві не наведено жодних посилань на конкретні норми діючого законодавства, з яких би вбачалося, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неналежним чи незаконним, позивач не є фахівцем в галузі права та з об`єктивних причини не мав змоги проаналізувати зміст кредитного договору на відповідність норм діючого законодавства.

Щодо позовної давності, висновки суду є необґрунтованими, оскільки до заявлених позивачем позовних вимог не можуть бути застосовані строки позовної давності, оскільки нікчемний правочин (тобто спірні п. 5.5, п.п. «г» п. 17.1.8 кредитного договору) є недійсним в силу закону з моменту його укладення.

Від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити в повному обсязі, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2023 року - залишити без змін (а.с. 149-155).

Відповідно до частин 1 та 4 статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі. До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Проте, до відзиву АТ КБ «ПриватБанк» не додано доказів надсилання (надання) копій відзиву іншим учасникам справи, тому апеляційний суд не приймає до уваги такий відзив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони та їх представники в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 145, 146, 147).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін та їх представників.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 03.07.2008 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитно-заставний договір № DNH3АЕ000010902. До договору укладено додаток про загальну вартість кредиту з зазначенням, у тому числі, винагороди за резервування ресурсів в розмірі 4,08 річних, та надано графік щомісячного погашення кредиту з зазначенням, у тому числі, винагороди за резервування ресурсів в певному розмірі. Всі документи належним чином підписані позичальником ОСОБА_2 (а.с. 8-11, 11 зв., 12).

З рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі №2-7423/11 від 22.07.2011 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитно-заставного договору №DNH3AE від 03.07.2008 року нікчемним. У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено (а.с. 89-90).

13.07.2020 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська по справі за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором від 03.07.2008 року з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» стягнуто заборгованість, що складається із: заборгованості за кредитом - 7926,42 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 4596,78 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 369,27 доларів США, штрафу (фіксована складова) - 11,88 доларів США, штрафу (процентна складова) - 1611,00 доларів США, всього 14515,35 доларів США, а також судові витрати в сумі 3654,00 грн (а.с. 91-93).

15.03.2023 року постановою Дніпровського апеляційного суду по справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2020 року за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задоволено. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2020 року в частині стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом - змінено, шляхом зменшення розміру стягнутих за рішенням суду відсотків з 4596,78 доларів США до 4596,54 доларів США, в іншій оскаржуваній частині позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 - залишено без змін (а.с. 94-98).

28.08.2023 року постановою Верховного суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 206/3009/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2023 року залишено без задоволення. Рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 13.07.2020 року в незмінній частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15.03.2023 року в оскаржуваних частинах залишено без змін (а.с. 99-101).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 20 листопада 2023 рокув межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним з огляду на наступне.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

За змістом наведених положень закону судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або

заперечень.

Судом встановлено, що 03.07.2008 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитно-заставний договір №DNH3АЕ000010902. До договору укладено додаток про загальну вартість кредиту з зазначенням, у тому числі, винагороди за резервування ресурсів в розмірі 4,08 річних, та надано графік щомісячного погашення кредиту з зазначенням, у тому числі, винагороди за резервування ресурсів в певному розмірі. Всі документи належним чином підписані позичальником ОСОБА_2 .

Відповідно до графіку погашення кредиту повернути кредит, сплатити відповідні відсотки за користування кредитними коштами та інші обов`язкові платежі - винагороду за резервування ресурсів позивач мав до 02.07.2013 року.

Спірний договір №DNH3АЕ000010902 від 03.07.2008 року та правовідносини, що виникли між сторонами за договором, були неодноразово предметом дослідження в судах різних інстанцій, про що свідчать рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі №2-7423/11 від 22.07.2011 року; Самарського районного суду м. Дніпропетровська по справі №206/3009/15-ц від 13.07.2020 року; Дніпровського апеляційного суду по справі №206/3009/15-ц від 15.03.2023 року; Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі №206/3009/15-ц.

Позивач ОСОБА_1 виконував умови кредитного договору, сплачуючи кошти в рахунок погашення заборгованості в певному розмірі.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що жодних зауважень чи застережень від позивача на момент укладення та підписання договору не було, в подальшому умови договору позивачем певний час виконувалися, а звернувся він до суду з позовом про визнання недійсним частини кредитно-заставного договору з зобов`язанням вчинити певні дії майже через 10 років після спливу визначеного в договорі терміну повернення кредиту з метою ухилення від виконання своїх зобов`язань за договором, що є неприпустимим та суперечить, у тому числі, практиці Європейського суду з прав людини та, відповідно, Європейського законодавства.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі, нових будь-яких доказів суду апеляційної інстанції не надано.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Діденко Роман Анатолійович, залишити без задоволення, рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2023 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 27 травня 2024 року.

Суддя: