Провадження № 2/463/561/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2024 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючого судді - Леньо С.І.

з участю секретаря - Станько Р.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення, яким визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 13.10.2023. Від шлюбу у них народилась донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач постійно проживає за межами України в Республіці Польща, а дитина більшу частину часу проживає разом з його батьками бабою і дідом за адресою АДРЕСА_1 . Позивач належним чином виконує свої батьківські обов`язки, виховує дитину та піклується про неї, забезпечує здобуття нею освіти, утримує її. Донька проживає в належних житлових умовах, має окрему кімнату та бажає проживати з бабою і дідом, а з мамою хоче проживати лише під час канікул 1-2 місяці. Між сторонами не досягнуто згоди з приводу того, з ким проживатиме дитина і тому спір просить вирішити в судовому порядку.

Правом на подання відзиву відповідач не скористалась.

Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог частини першої статті 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не було подано.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду.

Позовна заява поступила суду 12.12.2023.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 26.12.2023 відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість для подання заяв по суті справи.

Одночасно цією ухвалою суд зобов`язав Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради надати письмовий висновок щодо розв`язання спору.

Вважаючи, що спір між сторонами відсутній представник відповідача подав клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 14.03.2024 відмовлено в задоволені такого клопотання.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п. 22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.

Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи.

Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.

Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 23.04.2024. Справа призначена до судового розгляду по суті.

Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.

Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.

Узагальнена позиція учасників справи.

Повноважний представник позивача в судовому засіданні під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та крім того пояснив, що дитина постійно проживає з батьками позивача, а спір між сторонами виник оскільки відповідач забрала дитину за кордон під час навчального року і тим самим зірвала процес навчання. Крім того, позиція відповідача щодо місця проживання дитини постійно змінюється, внаслідок чого вона може не повернути дитину. В інтересах дитини буде визначення місця її проживання з батьком і тому просить позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні під час виступу із вступним словом проти обґрунтованості позову заперечив, оскільки відповідач ніколи не заперечувала проти проживання дитини з батьками позивача, а також визнає, що дитині на даний час краще проживати з дідом та бабою. Водночас позивач мобілізований до Лав ЗСУ, а його батьки є людьми похилого віку і тому відповідача більше хвилює подальша доля дитини якщо буде визначено місце її проживання з батьком. Навчальний процес відповідач дитині не зривала, оскільки дитина навчалась дистанційно перебуваючи за кордоном, про що попередньо було подано відповідну заяву до школи. Просить в позові відмовити, оскільки інтереси дитини жодним чином не порушені.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив.

Оскільки суд забезпечив можливість учасникам справи представити свою позицію, а строки для подання доказів завершились, суд вважає за можливе заслухати справу у відсутності осіб які не з`явились на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Позиція суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу та свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази, діючи в якнайкращих інтересах дитини та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Встановлені судом фактичні обставини справи.

Позивач та відповідач з 04.12.2012 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 13.10.2023 (а.с.30-31).

Сторони є батьками малолітньої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про народження (а.с.33).

Сторони проживають окремо. Відповідач на даний час проживає за кордоном в Республіці Польща. Починаючи з червня 2022 року і по даний час позивач проходить службу в Лавах ЗСУ. Дитина проживає разом з батьками позивача за адресою АДРЕСА_1 , чого сторони не оспорюють і що відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

З метою визначення місця проживання дитини позивач звернувся до суду з цим позовом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Отже основне юридичне питання, яке має бути вирішенні у цій справі полягає в тому, чи відповідає найвищим інтересам дитини визначення місця її проживання разом з батьком.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка була ухвалена в 1989 році Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікована Україною в 1991 році, передбачає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її добробуту, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно частини статті 9 цієї Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Частиною першою статті 3 СК України проголошено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої, третьої, п`ятої статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У рішенні від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, Європейський суд з прав людини зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Крім того, у параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07.12.2006 року, заява N 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Відповідно до частини першої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому, відповідно до частин першої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 року в справі № 377/128/18 зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц міститься висновок про те, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак встановлені судом обставини свідчать про те, що зміст позовних вимог про визначення місця проживання дитини зводиться не стільки до захисту прав дитини, скільки до юридичного закріплення місця її проживання для того, щоб відповідач в майбутньому не змогла змінити цієї обставини і ніщо не свідчить про те, що таке юридичне закріплення відповідає інтересам дитини.

Зокрема до моменту повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України сторони та дитина постійно проживали з у місті Львові. Після повномасштабного вторгнення дитина продовжує проживати у місті Львові, відвідує школу, має соціальні контакти за місцем проживання. При цьому, дитина тривалий час проживає не стільки з батьком, скільки з бабою та дідом, до яких також виявляє прихильність.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка є мамою позивача та бабою дитини не навела суду жодних аргументів, які свідчать про наявність між сторонами не вирішеної суперечки щодо місця проживання дитини і навпаки, підтвердила, що дитина проживає разом нею та дідом, а відповідач цьому не перешкоджає.

Про те, що зі сторони відповідача немає будь-яких перешкод у визначенні місця проживання дитини підтвердила свідок ОСОБА_7 , яка є сестрою відповідача та тіткою дитини.

Аргументи щодо зриву відповідачем навчального процесу слід вважати голослівними, оскільки як вбачається зі змісту заяв відповідача (а.с.110, 112, 113) та відповідних наказів СЗШ № 40 (а.с.107, 108, 111) у зв`язку з перебуванням за кордоном дитина навчалась дистанційно і в подальшому переведена на денну форму навчання.

Суд також не виявив недостатню емоційну прив`язаність, загрозливого стану здоров`я або психічної неврівноваженості відповідача. Ніщо не свідчить про те, що відповідач має шкідливі звички, веде аморальний спосіб життя, нехтує правилами моралі. Наданий суду висновок психолога (а.с.37-38) жодним чином не підтверджує протилежного.

Той факт, що позивач належним чином виконує свої батьківські обов`язки, виховує дитину та піклується про неї, забезпечує здобуття нею освіти, утримує її не є критерієм для визначення місця проживання дитини разом з ним, оскільки утримання та виховання дитини є його прямим обов`язком.

Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради висловився про недоцільність визначення місця проживання останніх разом з батьком через відсутність спору і з огляду на згадані вище аргументи, суд повністю погоджується з таким висновком (а.с.115-116).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Однак визначення місця проживання дитини лишень для того, щоб другий з батьків в подальшому не зміг змінити цієї обставини не може вважатись належним способом захисту, оскільки в цьому випадку не відбувається поновлення порушеного права та відсутнє саме порушення, а як неодноразово зазначав Верховний Суд, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18.

Тому, позов в цілому слід визнати безпідставним і в його задоволенні відмовити.

Одночасно суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відмова в задоволенні цього позову жодним чином не перешкоджає дитині проживати за адресою АДРЕСА_1 або за будь-якою іншою адресою, яка буде узгоджена між батьками.

Щодо судових витрат.

У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 12,81,82,141,223,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 3, 6, 11, 15, 16 ЦК України, ст. ст. 3, 7, 160, 161 СК України суд -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради (м. Львів, вул. Виговського, 34, код ЄДРПОУ 04056084) про визначення місця проживання малолітньої дитиниОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355 ЦПК України, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 03.06.2024.

Суддя: Леньо С. І.