05.06.2024 року КОЗЕЛЬЩИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 533/367/24
Провадження № 2/533/142/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року селище Козельщина

Козельщинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючої судді Козир В.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Заворотної К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

УСТАНОВИВ:

29 квітня 2024 року представниця позивачки ОСОБА_1 - адвокат Глушко Зоя Вікторівна через систему «Електронний суд» від імені та в інтересах позивачки звернулася до Козельщинського районного суду Полтавської області зі позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Гуріна Тетяна Вікторівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у якій просила суд:

- визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 185616, вчинений 17.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № 2587373 від 20.06.2019 у сумі 23672,00 гривень;

- стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 сплачені судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1453,44 грн та витрати на правничу допомогу у сумі 5600,00 грн.

Разом з позовною заявою подала заяву про забезпечення позову, у якій представниця позивачки просила суд у порядку забезпечення позову зупинити стягнення за оспорюваним виконавчим написом.

Рух справи у суді

Ухвалою суду від 30 квітня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, призначено справу до судового розгляду на 03 червня 2024 року (а.с. 33-36).

Ухвалою суду від 30 квітня 2024 року задоволено заяву про забезпечення позову. Зупинено стягнення у виконавчому провадженні № 66441687, відкритому на підставі виконавчого напису нотаріуса (реєстровий № 185616), вчиненого 17.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, до закінчення судового розгляду справи.

09.05.2024 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 43-45).

13.05.2024 представниця позивачки - адвокат Глушко Зоя Вікторівна через систему «Електронний суд» подала заяву, у якій прохала долучити позовну заяву з вірно зазначеним кодом юридичної особи відповідача (а.с.49-51).

Також 13.05.2024 на адресу суду надійшла відповідь на відзив від представниці позивачки (а.с.60-61).

Справу розглянуто 21.05.2024 у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Аргументи сторін

Позиція позивача (а.с. 1-6, 60-61)

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виконавчий напис № 185616, вчинений 17.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М, є протиправним та таким, що вчинений всупереч вимогам чинного законодавства, без відому та без присутності позивача, без наявності доказів безспірності заборгованості, чим порушено законні права та інтереси позивачки.

Позивачка жодних вимог від відповідача не отримувала, кредитний договір не підписувала, жодних нотаріально посвідчених договорів з відповідачем не укладала.

Позивачку жодного разу не було повідомлено про порушення нею будь-яких кредитних зобов`язань. Нотаріус жодних повідомлень та викликів позивачці не направляв при вчиненні оспорюваного виконавчого напису, тобто не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягали стягненню за виконавчим написом.

У відповіді на відзив на позовну заяву представниця позивачки зазначила, що у відзиві жодним чином не спростовані доводи позовної заяви та не надано документів, з яких би вбачалося, що на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржниця мала безспірну заборгованість перед стягувачем у розмірі заборгованості, як зазначено у виконавчому написі.

Зазначала, що відповідачем не доведено, що стягувачем надавалися документи, якіпідтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» не було надано доказів отримання ОСОБА_1 письмової вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором та доказів відступлення прав вимоги за кредитним договором.

Також представницею зазначалось, що посилання у відзиві на відмову у позові про заявлення позову до неналежного відповідача через невірно вказаний код ЄДРПОУ відповідача у позовній заяві не впливає на суть позовних вимог. Крім того, представницею позивача направлялась відповідачу позовна заява з виправленою опискою. Саме тому вважала, що вказана помилка.

Представниця позивачки наголошувала, що відзив підписано особою, повноваження якої не підтверджені належним чином, отже і посилання про неспівмірність витрат на правничу допомогу не можуть бути прийняті судом.

При нормативному обґрунтуванні представниця позивачки посилалась на статті 15, 16, 18, 246 Цивільного кодексу України, статті 4, 28, 58, 62, 64,133 Цивільного процесуального кодексу України, статтю 24 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат».

Позиція відповідача (а.с. 43-45)

Відповідач у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач зазначив, що твердження позивачки, що вона не має фінансових зобов`язань перед ТОВ «ФК «ЄАПБ», оскільки нею не укладались цивільно-правові угоди з відповідачем, є хибними, надуманими та необґрунтованими, тому, що заміна кредитора у зобов`язанні прямо передбачена законодавством та не впливає на характер, обсяг і порядок виконання позивачем своїх обов`язків, не погіршує становище позивача, не зачіпає її інтереси та здійснюється без її згоди.

Відповідач уважає, що ним виконано вимоги, передбачені п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» та подано приватному нотаріусу вичерпний перелік документів для вивчення виконавчого напису, а саме: оригінал кредитного договору та розрахунок заборгованості за кредитним договором, а тому, на думку відповідача, виконавчий напис щодо стягнення з позивачки на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованості не підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, оскільки зазначену у виконавчому написі заборгованість можна вважати безспірною.

Також, на думку відповідача, підставою для відмови у позовних вимогах є також те, що позивачкою у позовній заяві було зазначено невірний код юридичної особи відповідача, тобто позов пред`явлено до неналежного відповідача.

При нормативному обґрунтуванні відповідач посилався на статтю 59 Конституції України, статті 15-16, 18, 512, 514, 516, 626- 628, 627 Цивільного кодексу України, ст. 4-5, 13, 48, 76-77, 123, 175, 178, 183 Цивільного процесуального кодексу України, статті 34, 50, 87-88 Закону України «Про нотаріат», Постанову Кабінету Міністрів Українивід 29 червня 1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Мінюсту України від 22.02.2012 за № 296/5; висновки Верховного Суду у справах № 320/8269/15, № 161/6092/18.

Фактичні обставини, встановлені судом

17 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №185616, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (ТОВ «ФК «ЄАПБ») заборгованість, що виникла за кредитним договором № 2587373 від 20.06.2019, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» (правонаступник ТОВ «ФК «ЄАПБ») та ОСОБА_1 (а.с. 12).

Згідно з виконавчим написом Товариство з обмеженою відповідальністю «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» право вимоги за кредитним договором № 2587373 від 20.06.2019 відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» на підставі договору факторингу №1/31/10 від 31 жовтня 2019 року.

Виконавчим написом нотаріуса запропоновано задовольнити вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» та стягнути з ОСОБА_1 за період з 12.12.2019 по 31.05.2021 заборгованість, яка складається з:

- 6000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту;

- 17622,00 грн заборгованість за процентами;

- 50,00 грн плата за вчинення виконавчого напису.

Загальна сума, яку запропоновано стягнути за виконавчим написом, складає 23672,00 грн.

Вчиняючи виконавчий напис приватний нотаріус посилався на статтю 87 Закону України «Про нотаріат» та пункт 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (надалі ПКМУ № 1172 або Перелік).

На підставі виконавчого напису, реєстровий № 185616, виданого 17.06.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, постановою приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Гуріною Тетяною Вікторівною від 09.08.2021 відкрито виконавче провадження № 66441687 з примусового стягнення з позивачки суми боргу за вищевказаним виконавчим написом (а.с. 14-16).

Виконавче провадження триває, про що свідчить інформація про виконавче провадження з автоматизованої системи виконавчого провадження (а.с. 31-32).

У матеріалах виконавчого провадження № 66441687, доступ до яких отримано судом через автоматизованому систему виконавчого провадження та ідентифікатор доступу до якого, зазначений у постанові про відкриття виконавчого провадження, міститься копія договору позики від 20.06.2019 № 2587373, який укладений дистанційно між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 (далі договір позики), та відповідно до якого сума позики становить 6000,00 грн зі строком користування 30 днів. Договір позики підписано електронним підписом позичальника (відповідачки), що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) про що свідчать п. 5 та п. 6 кредитного договору (а.с. на звороті - 29).

Докази нотаріального посвідчення договору про надання позики матеріали справи не містять, відповідачем не надано. Докази передання позики відповідачці первісним кредитором матеріали справи також не містять.

Договір факторингу, на який йде посилання в оспорюваному виконавчому написі, відповідачем не надано, матеріали виконавчого напису такий договір не містять.

4. Норми права та висновки Верховного Суду, які застосував суд

За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ч. 1 - ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)…

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 526, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ч. 1-2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Я кщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 641 ЦКУ пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена.

За ст. 642 ЦКУ відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем, права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції врегульовано Законом України «Про електронну комерцію».

Так, ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» (тут та на далі у редакції, чинній станом на дату укладення спірного договору) встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Згідно зі ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно зі статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.

Відповідно до п. 2 глави 12, п. 5.1, 5.2, п. 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (у редакції станом на дату вчинення спірного виконавчого напису), виконавчі написи вчиняються нотаріусами на документах, які встановлюють заборгованість або передбачають повернення майна. Якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, то він має бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріального документа. Виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість. Якщо виконавчий напис не вміщується на документі, що встановлює заборгованість, він може бути продовжений чи викладений повністю на прикріпленому до документа спеціальному бланку нотаріальних документів. Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріуси відмовляють у вчиненні виконавчого напису у випадках, коли витребовується майно, звернення стягнення на яке забороняється законодавством України або здійснюється виключно на підставі рішення суду.

Згідно з пп. 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

Відповідно до пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (у редакції, чинній станом на дату вчинення спірного виконавчого напису), нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно належать до документів, за якими допускається стягнення заборгованості у безспірному порядку шляхом вчинення виконавчих написів нотаріусів, й для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами подаються оригінал нотаріально посвідченого договору; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника є обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису. Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Саме така правова позиція викладена у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 204/4071/14-ц та від 12.04.2018 у справі № 761/32388/13-ц.

Також у постанові від 06 травня 2020 року по справі № 320/7932/16-ц Верховний суд зазначив, що вчинення виконавчого напису полягає у посвідченні права стягувача на стягнення коштів або витребування майна. Таке право, як і безспірна заборгованість повинні існувати на момент звернення до нотаріуса. Сам по собі факт подання стягувачем необхідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору щодо боргу. Боржник у судовому порядку може оспорювати виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (щодо розміру боргу або спливу строків давності за вимогами).

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч. 2 ст. 77 КПК України).

У відповідності до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як уже зазначалось вище, відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У свою чергу, відповідно до п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, яке затверджено Постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172 (надалі - Перелік) (у редакції, чинній станом на дату вчинення спірного виконавчого напису), одним з таких документів був кредитний договір, за яким боржником допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника зі зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Вказаний п. 2 Переліку внесено (доповнено) згідно з Постановою КМУ від 26.11.2014 № 662.

Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 вищевказану постанову КМУ від 26.11.2014 № 662 визнано незаконною та нечинною (http://reyestr.court.gov.ua/Review/65037659).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 вищевказана постанова суду залишена без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 відмовлено у перегляді даної ухвали ВАСУ.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

5. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення

Матеріали справи містять докази на підтвердження факту існування договірних відносин з позики між позивачкою ОСОБА_1 та ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів». Проте доказів передання позики позикодавцем позивачці матеріали справи не містять, сторонами суду не надано.

Докази набуття права вимоги відповідачем ТОВ «ФК «ЄАПБ» до позивачки на підставі договору факторингу відсутні. Відповідачем такі докази не надані також.

Договір позики від 20.06.2019 № 2587373, який укладений між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 в електронній формі, копія якого міститься в матеріалах справи, нотаріально не посвідчувався.

Станом на 17 червня 2021 року дату вчинення спірного виконавчого напису, правової норми, яка б дозволяла вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, договорах позики, укладених в електронній формі чи у простій письмовій формі, не посвідчених нотаріально, не існувало, оскільки положення Переліку у частині документів, що підтверджують безспірність вимог за кредитними договорами, визнані незаконними у судовому порядку.

Відповідачем не надано доказів нотаріального посвідчення договору позики, на якому було вчинено виконавчий напис, доказів передання позики позивачці, а також доказів набуття відповідачем права вимоги до позивачки за договором позики, на якому вчинено оспорюваний виконавчий напис. Про надання таких доказів нотаріусу з метою вчинення виконавчого напису не стверджував й відповідач у своєму відзиві, зазначаючи, що ним було передано нотаріусу лише оригінал кредитного договору та розрахунок заборгованості, що на його думку є вичерпним переліком документів, які необхідні для підтвердження безспірності заборгованості.

Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/10374/17 (постанова від 21 вересня 2021 року).

Закон дозволяє укладати кредитні договори, договори позики у простій письмовій (електронній) формі, але не дозволяє у такому випадку кредитору та нотаріусу здійснювати вчинення виконавчих написів на підставі договорів, що нотаріально не посвідчувалися.

Не маючи правових підстав для вчинення виконавчого напису, нотаріус права на його вчинення не мав.

Ураховуючи зазначене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд робить висновок що оспорюваний виконавчий напис нотаріуса не відповідає вимогам закону, оскільки виконавчий напис вчинено на підставі положення нормативно-правового акту, який станом на дату вчинення виконавчого напису був нечинним та скасованим судом. Відтак, суд визнає виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, і задовольняє позов повністю.

Ствердження відповідача про те, що він не є належними відповідачем по справі, є безпідставними, адже допущена зі сторони позивачки помилка в ідентифікаційному коді відповідача, яка у подальшому виправлена, не свідчить про те, що позовну заяву заявлено не до тієї особи, що має відповідати за позовом, та не може бути самостійною підставою для відмови у задоволені позовних вимог.

Доводи відповідача про те, що заміна кредитора у зобов`язані прямо передбачена законодавством, не зачіпає та не погіршує права позивача та ґрунтується на договорі, суд відхиляє, оскільки докази заміни кредитора у зобов`язані за договором позики відповідачем суду надано не було.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка, зокрема, наведена в у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, рішення від 10.02.2010 року, п.58) у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення…Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень…. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

У зв`язку зі встановленням судом відсутності правових підстав для вчинення виконавчого напису, суд не надає оцінку іншим, другорядним аргументам позивачки та відповідача, зокрема, щодо безспірності (спірності) вимог; неповідомлення позивачку про порушення нею зобов`язань за договором тощо.

Висновки Верховного Суду у справах № 320/8269/15, 161/6092/18, які посилався відповідач, обґрунтовуючи свій відзив, суд не застосовує до спірних правовідносин, оскільки обставини наведених справ, не є релевантними з обставинами даної справи.

Крім того, наведені правові позиції Верховного Суду суд у даній справі не застосовує, зважаючи на ієрархію в застосуванні в судовій практиці висновків Колегій судів або Судової палати Верховного суду, Об`єднаної палати або висновків Великої Палати Верховного Суду.

Процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного суду.

У своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже, вбачається наступна ієрархія та градація висновків Верховного суду (за спаданням):

- остання позиція Великої палати Верховного суду;

- позиція Великої палати Верховного суду;

- позиція об`єднаної палати Верховного суду;

- позиція судової палати Верховного суду;

- позиція колегії судів Верховного суду.

Отже, у цьому випадку підлягає застосуванню висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 (справа № 910/10374/17), як остання позиція Великої Палати Верховного Суду.

Тому доводи відповідача про правомірність вчинення виконавчого напису на договорі, є такими, що не відповідають положенням закону та не узгоджуються з позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17.

6. Розподіл судових витрат

Згідно зі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріалами справи підтверджено сплату позивачкою при зверненні до суду судового збору у сумі 1453,44 грн (968,96 (за позовну заяву) + 484,48 (за заяву про забезпечення позову) = 1453,44 грн), про що свідчать відповідні квитанції про сплату судового збору.

З врахуванням того, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, суд в силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України приходить до висновку про стягнення судових витрат у вигляді судового збору з відповідача на користь позивачки у сумі 1453,44 грн.

Крім того представниця позивачки просила стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу, на підтвердження яких надала відповідні докази.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу (ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

У відповідності до ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Зі сторони позивачки на підтвердження витрат на правничу допомогу було надано такі докази:

1)копію договору про надання правничої допомоги від 25 квітня 2024 року, укладеного між адвокатом Глушко Зоєю Вікторівною та ОСОБА_1 (а.с. 19), за умовами якого гонорар адвоката погоджується за взаємною згодою сторін у фіксованій сумі та становить 5600 гривень, що визначена в розрахунку суми гонорару за надану правничу (правову) допомогу. Оплата за даним договором здійснюється під час його укладення. Замовник попереджений про те, що оплата гонорару не залежить від результату розгляду справи по суті (п.2.1 договору). Договір діє з часу його підписання сторонами і на весь час виконання доручення у суді 1 інстанції (включно до 31.05.2025) (п. 4 договору);

2)розрахунок суми гонорару за надану правничу (правову) допомогу (а.с. 20), відповідно до якого правнича допомога полягала в такому: 1) консультація клієнта та ознайомлення з документами, узгодження правової позиції у спорі з ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса №185616 виданий 17.06.2021 року приватним нотаріусом КМНО Остапенко Є.М. 1 година 800,00 грн; 2) складання позовної заяви, копіювання та формування копій документів (додатків до позовної заяви) у спорі ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, завірення додатків до позовної заяви та направлення третій особі копії позовної заяви з додатками через АТ «Укрпошта» 4 години 3200,00 грн; 3) створення та подача позовної заяви з додатками в електронному вигляді в підсистемі «Електронний суд» 0,5 години 400,00 грн; 4) складання заяви про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення з ОСОБА_1 за виконавчим написом нотаріуса та формування додатків до заяви 1 година - 800,00 грн; 5) створення та подача заяви про забезпечення позову з додатками в електронному вигляді в підсистемі «Електронний суд» - 0,5 години 400,00 грн. Разом 7 годин 5600,00 грн.

3)акт виконаних робіт від 26.04.2024, відповідно до договору про надання професійної правничої допомоги від 25.04.2024, відповідно до якого вартість однієї години послуг складає 800,00 грн, а загальна вартість наданих послуг становить 5600,00 гривень (а.с. 21);

4)квитанцію від 25 квітня 2024 року №240425-1 на суму 5600,00 грн про сплату ОСОБА_1 адвокату Глушко З.В. гонорару у сумі 5600,00 грн (а.с. 22 на звороті).

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву не погодився з таким розміром правової допомоги, заявленої до стягнення, уважав, що витрати на правничу допомогу у сумі 5600,00 грн є неспімірними зі складністю цієї справи, не відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, позивачем не надано договір про надання правничої допомоги, жодного платіжного доручення чи квитанції на підтвердження оплати правової допомоги, які б були оформленні у встановленому законом порядку, також відсутній детальний опис послуг зі зазначенням витраченого часу, а отже суд не має підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5600,00 грн, тобто у цій частині судових витрат позивачу повинно бути відмовлено.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі сторони позивачки надано усі необхідні докази на підтвердження розміру понесених нею витрат на правничу допомогу у строки, що передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України, у тому числі: договір про надання правничої допомоги, розрахунок гонорару за надану правничу (правову) допомогу, акт виконаних робіт, квитанцію про сплату гонорару у розмірі, визначеному договором. Такі докази завчасно були направлені відповідачеві.

Доводи відповідача про ненадання позивачкою жодних доказів на підтвердження витрат та розрахунку витрат є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи (а.с.19-25). Посилання відповідача на правові позиції Верховного Суду щодо «гонорару успіху» є безпідставними, адже позивачка не просила стягнути на її користь додатковий гонорар за досягнення позитивного рішення у справі. Навпаки, з договору, укладеного між позивачкою та адвокатом, вбачається, що розмір гонорару є фіксованим та не залежить від результату розгляду справи у суді. Іншим висновкам Верховного Суду, наведеним відповідачем у відзиві на позовну заяву, що стосуються розподілу витрат на правничу допомогу, висновки суду у даній справі не суперечать.

Ствердження відповідача про те, що позовна заява про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, є шаблонним документом, підготовка якої не потребує багато часу та значних зусиль, особливих знань та навиків, а судова практика у подібних спорах є сталою, суд відхиляє, адже й відповідач, якщо йому відомо про сталу судову практику в аналогічних справах, мав право та можливість не заперечувати позовні вимоги, а визнати їх до початку розгляду справи по суті, що призвело б до зменшення на 50 % судових витрат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, у відповідності до приписів ч. 1 ст. 142 ЦПК України.

Оцінюючи заявлений позивачкою до відшкодування розмір витрат на оплату послуг адвоката на відповідність критеріям, визначеним ч. 4 ст. 137 ЦПК України, суд погоджується частково з доводами відповідача про невідповідність таких витрат критерію реальності, дійсності, необхідності та вважає що такий вид послуги (правничої допомоги), як складення позовної заяви та складення заяви про забезпечення позову, на що адвокатом було витрачено 5 годин, які оцінено у 4000,00 грн (3200,00 + 800,00 = 4000,00), мають включати у себе створення тих самих заяв (позовної заяви та заяви про забезпечення позову) в електронному вигляді в підсистемі «Електронний суд». Суд зауважує, що ЄСІТС була створена з метою спрощення та пришвидшення комунікації між учасниками судових процесів. Направлення документів іншим учасникам справи через підсистему «Електронний суд» не потребує додаткових зусиль правничого характеру, не є додатковою послугою адвоката, оплата за яку має перекладатися на іншу сторону, що програла.

Аргументи представниці позивачки про те, що посилання відповідача про неспівмірність витрат на правничу допомогу не повинні бути прийнятті судом через непідтвердження повноважень особи, що підписала відзив та свої заперечення, зауваження щодо розміру витрат позивачки на правничу допомогу, суд уважає безпідставними, адже матеріали справи містять довіреність представника відповідача Владислава Кожушка (а.с. 46), повноваження якого належним чином підтверджені та судом встановлені.

19 квітня 2024 року у справі № 916/101/23 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду виснував, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 ГПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами (п. 43).

У постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 Верховний Суд вказав про те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України (п. 63).

Об`єднана палата ВС виходить з того, що чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (п. 64).

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц) (п. 67).

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (п. 68).

Зважаючи на наведені вище критерії суд уважає, що витрати позивачки у даній справі на правову допомогу у сумі 800,00 грн (400,00 грн х 2 = 800,00 грн) відшкодуванню не підлягають як такі, що неспівмірні з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг.

Отже, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума документально підтверджених та фактично понесених позивачкою витрат на правничу допомогу у сумі 4800,00 грн (5600,00 грн - 800,00 грн = 4800,00). На думку суду, вказаний розмір витрат є співмірним зі складністю справи та обсягом правничої допомоги, наданої адвокатом; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); значенням справи для сторін та їх поведінку.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 14, 19, 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, наведеними у мотивувальній частині рішення нормами матеріального права та висновками ВС, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, - задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем 17.06.2021, зареєстрований в реєстрі за № 185616, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором від 20.06.2019 № 2587373 у сумі 23672,00 гривень.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1453 гривень 44 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 4800,00 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга в електронній формі подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ; тел.: НОМЕР_2 ).

Представник позивача: адвокат Глушко Зоя Вікторівна (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ; адреса: вул. Університетська, 39, оф. 5, м. Кременчук, Полтавська область, 39600; тел. НОМЕР_4 ; має електронний кабінет в ЄСІТС).

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (місцезнаходження: вул. Симона Петлюри, буд.30, місто Київ, 01032; ідентифікаційний код юридичної особи: 35625014; має електронний кабінет в ЄСІТС).

Повний текст рішення складено та підписано суддею 05 червня 2024 року.

Суддя В.П. Козир