ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 травня 2024 року

м. Харків

справа № 646/567/22

провадження № 22-ц/818/1303/24, № 22-ц/818/1304/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Пилипчук Н.П.

суддів:, Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2023 року, постановлене суддею Янцовською Т.М. із запереченнями на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 січня 2024 року, постановілену суддею Глоба М.М.,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року представник КП «Харківські теплові мережі» Лещенко С.О. звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь підприємства заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в розмірі 56 339, 40 грн., 3 % річних в розмірі 1195, 40 грн., інфляційні втрати в розмірі 3017, 28 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_1 , де йому надаються послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води згідно Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води", затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630. Внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг станом на 01.01.2022 року у відповідача виникла заборгованість в сумі 56 339, 40 грн., що утворилась за період з 01.02.2015 року по 31.12.2021 року.

Заочним рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2023 року позовні вимоги комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в розмірі 56 339 (п`ятдесят шість тисяч триста тридцять дев`ять) грн. 40 коп. за період з 01.02.2015 року по 31.12.2021 року, три відсотка річних у розмірі 1195 (одна тисяча сто дев`яносто п`ять) грн. 40 коп., інфляційні втрати у розмірі 3017 (три тисячі сімнадцять) грн. 28 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судові витрати у розмірі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 січня 2024 року у задоволенні заяви представника відповідача про перегляд заочного рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.04.2023 року відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 січня 2024 року та рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що 18 січня 2024 року ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова, у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Орлова Олександра Олександровича про перегляд заочного рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.04.2023 року - відмовлено. Обґрунтовуючи зазначену ухвалу, Червонозаводський районний суд м. Харкова послався на те, що Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи і вплинули б на рішення суду. Вказує, що відповідач був позбавлений можливості подати відзив на позов та реалізувати свої процесуальні права у строк до 09.03.2022 у зв`язку із виникненням непереборних та об`єктивних (форс-мажорних) обставин на території всієї держави України, які повністю унеможливлювали звернення до Червонозаводського районного суду м. Харкова, у тому числі - оскільки суд не працював. Зазначає, що справа була розглянута без повідомлення Відповідача, при цьому фактично, з 24 лютого 2022 року у зв`язку із викладеними вище обставинами Відповідач об`єктивно не мав можливості реалізувати свої процесуальні права у справі. Таким чином, вважає, що суд оскаржуваною ухвалою та судовим рішенням за наявності надмірного формалізму по суті позбавив Відповідача доступу до правосуддя. Звертає увагу на те, що письмового договору між КП «Харківські теплові мережі» та ОСОБА_1 укладено не було. Окрім того, документи, надані Позивачем на підтвердження наявності заборгованості Відповідача, не дають змогу встановити безспірність, достовірність та об`єктивність заявленої до сплати суми заборгованості ОСОБА_1 перед КП «Харківські теплові мережі» за нібито надані останнім послуги. Також КП «Харківські теплові мережі» не подало до суду беззаперечних доказів того, що Позивачем взагалі було надано послуги. Окрім того, КП «Харківські теплові мережі» не подало до суду належний розрахунок заявленої до стягнення суми заборгованості ОСОБА_1 . Зазначає, що додана Позивачем до позовної заяви «Відомість нарахувань інфляційних витрат та 3% річних» не є належним, достовірним, допустимим та достатнім доказом на підтвердження факту існування заборгованості, її розміру та наявності зобов`язання саме у ОСОБА_1 її сплати, з їх змісту не можливо встановити на основі чого, у зв`язку із чим відбувається розрахунок цих чисел та сум, звідки взято саме такі показники індексації. За таких обставин, вважає, що позовні вимоги КП «Харківські теплові мережі» є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» було пропущено строки звернення до суду з позовом, у зв`язку з чим виникла необхідність подання Відповідачем заяви про застосування строку позовної давності. З матеріалів справи №646/567/22 не вбачається підстав, у зв`язку з якими було б перервано перебіг позовної давності. Таким чином, ураховуючи викладене, КП «Харківські теплові мережі» було пропущено строк для звернення до суду з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води за період з 01 лютого 2015 року по 07 лютого 2020 року, у зв`язку із чим заявляє про необхідність застосування наслідків пропуску позовної давності у цій справі. Вважає, якщо суд першої інстанції, не повідомивши належним чином відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення.

У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. По суті той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Представник позивача надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що відсутність письмового оформленого договору з постачальником послуг не позбавляє обов`язку споживача оплачувати надані послуги . Зазначене узгоджується з висновком щодо застосування права сформульованим у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2951 цс 15 від 20 квітня 2016 року. Вказує, що нарахування за послугу централізоване опалення за адресую АДРЕСА_1 , виконується за встановленими тарифами з розрахунку 1 м.2 опалювальної площі квартири та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяць. В зв`язку із відсутністю у квартирі відповідача лічильника гарячої води нарахування за централізоване постачання гарячої води виконувалось відповідно до норм, згідно тарифу на одну людину 3 куб. м. в місяць . Звертає увагу, що нарахування три процентів річних та інфляційні втрати були нараховані за три роки, на момент подачи до суду позову, які не виходили за межі загального строку позовної давності та до воєнного періоду. Зазначає, що враховуючи те , що на всій території України запроваджувався карантин до 30 червня 2023 року, а під час дії карантину строки статті 257 Цивільного кодексу України, продовжується на строк дії такого карантину, то період заборгованості з 12 березня 2017 року по 31.12. 2021 року не виходить за строки позовної давності. Крім того відповідач частково сплачував свій борг у сумі 2591.41 грн.у лютому 2015 року тим самим переривав перебіг строку позовної давності ,що підтверджується у відомості оплати за послуги з теплопостачання по особовому рахунку № НОМЕР_1 квартири АДРЕСА_2 , яка додається до матеріалів справи, у графі «14» (надходження оплат), зазначені оплати грошових коштів відповідача. Таким чином, строк позовної давності є пропущеним, оскільки Відповідач вчинив дію, що свідчить про визнання ним боргу.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та вивчивши доводи і вимоги апеляційної скарги, вважає необхідним задовольнити її частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи і у такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом першої інстанції справу розглянуто 27 квітня 2023 року в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін.

Колегією суддів встановлено, в матеріалах справи відсутні докази вручення та отримання відповідачем копії ухвали про відкриття провадження, що свідчить про порушення судом норм процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права.

З огляду на приписи п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, поскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу без належного повідомлення відповідача, і який обгрунтовує свою апеляційну скаргу такими обставинами.

Окрім того, колегія суддів враховує, що належне повідомлення сторони про розгляд справи є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій принципу рівності сторін, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема у справі «Лопушанський проти України» у зв`язку із розглядом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, суд констатував, що не було дотримано принципу рівності сторін, гарантованого п.1 ст.6 Конвенції.

Розглянувши справу без доказів отримання відповідачем ухвали про відкриття провадження, суд допустив порушення процесуального принципу рівності сторін, що позбавило відповідача висунути свої заперечення і доводи проти позову.

Наведене потягло неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що заочне рішення суду першої інстанції ухвалене внаслідок неповного з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права і підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення по суті позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що з інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 04.02.2022 року вбачається, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу, особовий рахунок № НОМЕР_1 за вказаною адресою відкрито на ОСОБА_1 , залишок боргу за період з 01.02.2015 року по 31.12.2021 року становить 56 339, 40 грн.

Як вбачається з відомості нарахувань інфляційних втрат та 3% річних за особовим рахунком № НОМЕР_1 за вказаною адресою, відкритому на ОСОБА_1 , сума інфляційних втрат за період з 01.01.2019 року по 31.12.2021 року становить 3017, 28 грн., 3 % річних 1195, 40 грн.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Як убачається з матеріалів справи, КП «ХТМ» надаються послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а відповідач, в свою чергу, споживає зазначені послуги, що свідчить про наявність між ними взаємних зобов`язань.

За правилами ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, разом з тим відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Наведеними положеннями закону передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Ураховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житловою-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року, прийнятій у справі №6-2951цс15, а також у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року, прийнятій у справі №176/456/17 (провадження № 61-63св18).

Приписами п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що споживач, серед іншого, зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги в строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 68 ЖК України, плата за комунальні послуги у жилому приміщенні, що належить громадянинові, береться, крім квартирної плати, за затвердженими у встановленому порядку тарифами, у строки, визначені угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

Згідно з п. 18 «правли надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, постачання холодної та гарячої води, плата за житлово-комунальні послуги вноситься власниками квартир, наймачами та орендарями щомісяця, не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води або до затверджених нормативів (норм) споживання.

Порядок формування та затвердження цін і тарифів на житлово-комунальні послуги визначені вимогами ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

До повноважень позивача не входить зменшення або збільшення тарифів, встановлених для оплати наданих послуг.

Згідно з пунктом 8 «Правил надання населенню послуг по водо-теплопостачанню і водовідводу», послуги надаються відповідно до умов договору. Але це не означає, що під час відсутності такого договору відповідачі мають право користуватися послугами, що фактично надаються, і не оплачувати їх.

За змістом ч. 6 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Це узгоджується з положеннями ст. 11 ЦК України відповідно до якої, цивільні права і зобов`язання виникають не тільки з основ передбачених законодавством, а також з дії громадян.

Такими діями відповідачів є фактичне користування послугами, що надаються позивачем.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оскільки відповідач офіційно, у встановленому чинним законодавством порядку не відмовився від послуг, які надавало їм КП «Харківські теплові мережі», то в нього виник обов`язок сплатити ці послуги.

Правилами ч. 1 ст. 2 ЦПК України унормовано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорювано право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частиною 2 статті 77 ЦПК України.

За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ч. 1 ст. 82 ЦПК України унормовано, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Як убачається зі змісту положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що відповідач є споживачем послуг шляхом відкриття особового рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 за період з 01.02.2015 року по 31.12.2021 року утворилася заборгованість за надані послуги в розмірі 56 339, 40 грн.

Доказів того, що послуги відповідачу не надавались, що він не користувався наданими послугами і потреби в таких послугах не мав, належними та допустимими доказами не доведено та матеріалами справи не підтверджено.

З огляду на зазначене, суд, за результатами розгляду справи, вважає доведеним позивачем факт невиконання відповідачеми обов`язку щодо оплати вартості отриманих послуг з теплопостачання та підігріву води в період з 01.02.2015 року по 31.12.2021 у розмірі 56 339, 40 грн.

Відповідачем в особі представника - адвоката Орлова О.О. подано заяву про застосування позовної давності до заявлених вимог.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, як це закріплено положеннями ст. 257 ЦК України.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, як це унормовано вимогами ч. 1 ст. 261 ЦК України.

У статті 264 ЦК України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз зазначеної норми статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

У постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16 зазначено, що: «відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі №761/12553/15-ц.

Аналіз змісту частин 1 та 3 ст. 264 ЦК України дає підстави для висновку, що переривання перебігу строку позовної давності є можливим виключно в його межах (загальний строк 3 роки), а не після спливу позовної давності чи поза її межами. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 914/2026/17, Верховний Суд зазначив, що оскільки при дослідженні обставин, пов`язаних з вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може відбутися лише в межах строку давності. Така позиція Верховного Суду сформована у цілому ряді постанова і є сталою.

За правилами ч. 5 ст. 216 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

У постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року, прийнятій у справі №6-14цс14, від 29 жовтня 2014 року, прийнятій у справі №6-169цс14, від 30 вересня 2015 року, прийнятій у справі №6-154цс15, зроблено висновок про те, що за договором, що визначає щомісячні платежі перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а також початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд зазначає, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду було пропущено з поважних причин (п.п. 6.43, 6.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019, прийнятій по справі №911/3681/17).

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», та від 22.10.1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Як зазначалося судом вище, суд вважає доведеними вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги у розмірі 56 339,40 грн, яка виникла в період з 01.02.2015 року по 31.12.2021.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України №530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначений Закон України від 30.03.2020 №540-IX набрав чинності 02.04.2020.

У постановах Верховного Суду від 7 вересня 2022 року, прийнятій у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) та від 20 квітня 2023 року, прийнятій у справі №728/1765/21 (провадження № 61-6640св21) зазначено, що «у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2.

Досліджуючи докази на підтвердження переривання відповідачем позовної давності, суд виходить із того, що розрахунки заборгованості КП "Харківські теплові мережі" не відображають обставин визнання відповідачами боргу, сторонами не було надано доказів, а саме квитанцій про сплату боргу із зазначенням призначення платежів, платників, період оплат, що було б підставою, передбаченою частиною першою статті 264 ЦК України, для переривання перебігу позовної давності.

Таким чином, відповідач не вчиняв дій по визнанню боргу, заборгованість в повному обсязі чи її частини не сплачував. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач періодично сплачував нараховані позивачем послуги за місяць або здійснював платежі менше нарахованих за місяць сум.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та норми матеріального права, суд приходить до висновку про застосування строків позовної давності та стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 21.04.2017 по 31.12.2021 у розмірі 44 020,15 грн .

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох відсотків річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У зв`язку із простроченням відповідачами сплати комунальних послуг позивачем нараховано 3017,28 грн - індексу інфляції за час прострочення та 1195,40 грн - 3% річних від простроченої суми.

Наведені обставини, підтверджуються дослідженими доказами, а саме: розрахунком заборгованості, розрахунком 3 % річних та індексу інфляції.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позивачем правильно застосовані приписи статті 625 Цивільного кодексу України щодо зобов`язання боржника сплатити інфляційні втрати та 3% річних в разі прострочення виконання грошового зобов`язання.

Враховуючи, що відповідач належним чином зобов`язання щодо оплати комунальних послуг не виконав, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь КП «Харківські теплові мережі» заборгованості у розмірі 48 232,83 грн, з яких: заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за період з 21.04.2017 до 31.12.2021 у розмірі 44020,15 грн; інфляційні витрати 3017,28 грн; три відсотки річних 1195,40 грн. Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, позовна заява підлягає частковому задоволенню, отже позов задоволено на 79,65%, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1976,11 грн. Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, отже апеляційну скаргу задоволено на 20,35%, стягненню з позивача на користь відповідача підлягає судовий збір у розмірі 757,32 грн.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1218, 79 грн. (1976,11-757,32).

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2023 року із запереченнями на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 січня 2024 року - задовольнити частково.

Заочне рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2023 року -скасувати.

Позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в розмірі 48232,83 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судові витрати у розмірі 1218,79 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення виготовлено 23 травня 2024 року.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина