ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 травня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/15306/23

Головуючий у першій інстанції Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/751/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарями Піцан В.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач держава Україна в особі Чернігівської обласної прокуратури,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Чернігівської обласної прокуратури на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 березня 2024 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складення повного тексту судового рішення 13.03.2024) у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Чернігівської обласної прокуратури про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2023 року представник ОСОБА_1 адвокат Дворніченко М.М. звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Чернігівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями і рішеннями органів досудового розслідування, прокуратури та суду. В обґрунтування позову посилався на те, що 19.10.2017 СВ прокуратури Чернігівської області було внесено інформацію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000284 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України і 09.11.2017 ОСОБА_1 було повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 307 КК України, а в подальшому складено обвинувальний акт та направлено його до суду.

Вказує, що вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.12.2019 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення, який ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 14.05.2020 був скасований і призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Як вказує позивач, вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.10.2020 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

Вироком Чернігівського апеляційного суду від 23.03.2023 вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.10.2020 відносно ОСОБА_1 скасовано; ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та призначено йому покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; на підставі ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_1 спеціального звання капітана служби цивільного захисту.

Постановою Верховного Суду від 22.08.2023 вирок Чернігівського апеляційного суду від 23.03.2023 щодо ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 436 КПК України закрито; ОСОБА_1 звільнено з-під варти негайно.

Враховуючи викладене, вважає, що незаконними рішеннями та діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду ОСОБА_2 завдано майнової (матеріальної) і моральної (немайнової) шкоди внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, у зв`язку з внесенням відомостей до оперативно-довідкового обліку ДІАЗ МВС України про притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного втручання в особисте життя в результаті проведення відносно нього негласних слідчих (розшукових) дій, а також ув`язненням у зв`язку з виконанням незаконного вироку суду.

Внаслідок незаконного притягнення позивача ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності та ув`язненням, йому заподіяна моральна шкода, що полягає у приниженні честі та гідності, а також престижу та ділової репутації, душевних стражданнях, яку він оцінює у 1200000 грн. Майнова шкода, спричинена ОСОБА_1 , складається з сум, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги адвокатом Дворніченком М.М. та складає 160000 грн.

Посилаючись на положення ст. 16, 1176 ЦК України, ст. 2, 3, 4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду», у позові представник ОСОБА_1 адвокат Дворніченко М.М. просить стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1200000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури, 160000,00 грн на відшкодування сум, сплачених у зв`язку з наданням правничої допомоги, а також 350226,15 грн заробітку, який позивач не отримав внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності.

Протокольною ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2023 до участі у справі залучено Державну казначейську службу України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.03.2024 позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Чернігівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями і рішеннями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, задоволено частково.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 650000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 160000,00 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При ухваленні рішення судом враховано встановлені обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування останнього під судом і слідством, а в тому числі під вартою протягом більш як 3 місяців, ймовірну глибину душевних страждань, а також засади розумності, виваженості та справедливості, тому суд дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 650000,00 грн є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру.

Також за висновком суду, оскільки матеріалами справи належним чином підтверджено понесені позивачем витрати на правничу допомогу у сумі 160000,00 грн, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні вимог про відшкодування заробітку, який позивач не отримав у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 було звільнено зі служби на посаді інженера аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України в Одеській області згідно з поданим рапортом про звільнення за власним бажанням, а належних та допустимих доказів причинного зв`язку між звільненням позивача та діями відповідача матеріали справи не містять.

Не погодившись в вказаним рішенням суду, керівник Чернігівської обласної прокуратури С. Гущесов подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.03.2024 в частині задоволених вимог ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди у розмірі 650000 грн і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у стягненні моральної шкоди, а також скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 160000 грн і закрити провадження у цій частині вимог.

За доводами скарги судове рішення в частині задоволених вимог постановлено за неправильного застосування норм матеріального права (ст. 23 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 11, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду») та з порушенням норм процесуального права (ст. 51, 77-80, 89, 133, 137, 263, 264 ЦПК України), без повного з`ясування усіх фактичних обставин справи та надання належної правової оцінки наявним на підтвердження їх доведеності доказам, що в їх сукупності мають значення для правильного вирішення справи.

У скарзі заявник посилається на те, що підставою для стягнення моральної шкоди є постанова Верховного Суду від 22.08.2023, якою скасовано обвинувальний вирок Чернігівського апеляційного суду від 23.03.2023 щодо ОСОБА_1 , а кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 436 КПК України закрито, тому заявник вважає, що вирок суду апеляційної інстанції скасовано не у зв`язку з виправдуванням позивача, а у зв`язку з допущенням істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, тобто за нереабілітуючих підстав.

Вказує, що позивачем не надано доказів того, що йому завдано моральної шкоди, а також доказів того, що діяння обласної прокуратури були протиправними внаслідок неналежного виконання покладених на неї обов`язків при провадженні досудового розслідування, а також не надано доказів щодо спричинення йому моральної шкоди в заявленому розмірі.

Як стверджує заявник, в оскаржуваному рішенні судом не розкрито, на якій підставі та спираючись на які докази встановлено причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача і заподіяною шкодою, оскільки рішення містить лише загальні посилання на наявність підстав для відшкодування моральної шкоди у зв`язку з кримінальним переслідуванням і будь-які дії обласної прокуратури незаконними не визнавались.

Також вважає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що на відміну від передбачених ч. 1-4 ст. 4 Закону випадків безумовного відшкодування за рахунок державного бюджету майнової шкоди у разі закриття кримінального провадження за реабілітуючих підстав, відшкодування моральної шкоди у таких випадках, відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону, провадиться лише у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, завдали реальної моральної втрати громадянинові. Тому у розумінні норм ч. 5 ст. 4 Закону сам факт закриття кримінального провадження щодо особи не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а відшкодування моральної шкоди провадиться виключно у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали майнової втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За доводами скарги, судом не враховано, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до безпосередніх повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди (постанова Верховного Суду від 28.11.2018 справа № 214/6982/13-ц).

Заявник зазначає, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження позиції позивача про протиправність поведінки органів досудового розслідування та прокуратури у ході досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду. Навпаки, матеріали справи свідчать, що в ході досудового розслідування кримінального провадження органи прокуратури діяли згідно вимог кримінального процесуального закону, оскільки будь-які рішення чи дії прокуратури щодо ОСОБА_1 незаконними в судовому порядку не визнавались.

Також заявник посилається, що перебування позивача з 01.05.2023 до 22.08.2023 (3 місяці 22 дні) під вартою відбувалось після винесення апеляційним судом обвинувального вироку та виключно як стадія його виконання, а тому будь-яких дій на цій стадії обласною прокуратурою не вчинялось, що спростовує позицію позивача про наявність протиправності дій обласної прокуратури у цей період.

Крім того, заявник не погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди, оскільки судом при прийнятті рішення не враховано ч. 3 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», згідно якої розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, встановлено на рівні 1600 гривень. Тому вважає, що враховуючи відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження реального факту заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди з чітким підтвердженням існування всіх її елементів, присудження судом до відшкодування суми у розмірі 650000 грн фактично не ґрунтується на дійсних обставинах справи та не підкріплено доказово.

Заявник вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 160000 грн, оскільки суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених в кримінальному провадженні, повинно вирішуватись під час ухвалення вироку або ухвалою.

Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 462/6473/16-ц та постанові Верховного Суду від 13.09.2023 у справі № 757/62500/16-ц, заявник наголошує, що спір між сторонами щодо відшкодування позивачу витрат, понесених ним на оплату юридичних послуг, наданих адвокатом у кримінальній справі, повинен розглядатися у порядку кримінального судочинства, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 377 ЦПК України.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник Державної казначейської служби України Мойсеєнко Я.С. просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.03.2024 в частині задоволених вимог ОСОБА_1 до Чернігівської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди у розмірі 650000 грн і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у стягненні моральної шкоди, а також скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 160000 грн і закрити провадження у цій частині вимог. В обґрунтування посилається, що обґрунтованими є доводи скарги Чернігівської обласної прокуратури про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, оскільки Законом не передбачено відшкодування моральної шкоди внаслідок закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 436 КПК України. Вважає, що судом першої інстанції при розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди не взято до уваги той факт, що відповідно до абз. 3 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, встановлена на рівні 1600,00 грн. Посилається, що судом при ухваленні рішення не були враховані правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 14.04.2021 у справі № 520/144448/10, від 22.04.2019 у справі № 236/893/17. Казначейство погоджується з доводами скарги Чернігівської обласної прокуратури щодо того, що в ході досудового розслідування кримінального провадження органи прокуратури діяли згідно вимог кримінального процесуального закону, оскільки будь-які рішення чи дії прокуратури щодо ОСОБА_1 незаконними в судовому прядку не визнавались. Суд першої інстанції при ухваленні рішення в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 650000 грн обмежився лише констатацією факту заподіяння такої шкоди, проте судом не було враховано, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження фізичного чи психічного впливу та в чому він виражався. Також Казначейство погоджується з доводами скарги Чернігівської обласної прокуратури щодо необґрунтованого розміру стягнутої моральної шкоди, оскільки такий розмір не є співмірним завданій шкоді, не випливає з обставин справи та не підтверджується доказами, а її розмір є завищеним та не відповідає дійсності. Крім того, вважає, що витрати, понесені на правову допомогу, не підлягають стягненню, оскільки з матеріалів справи вбачається, що вони понесені саме в кримінальному провадженні, а отже не пов`язані з розглядом даної справи, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 377 ЦПК України

Від інших учасників справи відзиви на апеляційну скаргу подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, матеріали кримінальної справи № 750/40/18, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 19.10.2017 слідчим відділу прокуратури Чернігівської області внесено інформацію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000284 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України (а.с. 64 т. 1).

Ухвалою слідчого судді апеляційного суду Чернігівської області від 24.10.2017 задоволено клопотання слідчого, погодженого з прокурором, та надано дозвіл на проведення відносно ОСОБА_1 негласних слідчих (розшукових) дій (а.с. 67-69 т. 1).

Ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06.11.2017 задоволено клопотання слідчого в ОВС прокуратури Чернігівської області старшого радника юстиції Марченка О.В. про надання дозволу на проведення обшуку житла (а.с. 65-66 т. 1).

09.11.2017 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

За матеріалами справи, вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.12.2019 у справі № 750/40/18 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та виправдано.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 14.05.2020 апеляційну скаргу прокурора задоволено частково; вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.12.2019 по кримінальному провадженню щодо ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.10.2020 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

Вироком Чернігівського апеляційного суду від 23.03.2023 апеляційну скаргу прокурора задоволено; вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 09.10.2020 відносно ОСОБА_1 скасовано; ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та призначено йому покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; на підставі статті 54 КК України позбавлено ОСОБА_1 спеціального звання капітана служби цивільного захисту.

Постановою Верховного Суду від 22.08.2023 касаційні скарги засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_3 задоволено частково; вирок Чернігівського апеляційного суду від 23.03.2023 щодо ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 436 Кримінального процесуального кодексу України закрито; ОСОБА_1 звільнено з-під варти негайно (а.с. 5-8 т. 1).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 09.11.2017 (дата повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України) до 22.08.2023 (набрання законної сили постановою Верховного Суду), що загалом складає 69 місяців та 14 днів.

Згідно відповіді ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України від 22.11.2023 № 6/78А, громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був заарештований 01.05.2023. 15.08.2023 вибув з ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» до ДУ «Київський слідчий ізолятор». 22.08.2023 був звільнений з-під варти в залі суду на підставі ухвали Верховного суду від 22.08.2023 (а.с. 75 т. 1). Тобто, позивач перебував під вартою з 01.05.2023 до 22.08.2023, що становить 3 місяці та 22 дні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, судом враховано встановлені обставини справи, особливості впливу події незаконного притягнення до кримінальної відповідальності на позивача, ступінь тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, тривалість перебування останнього під судом і слідством, а в тому числі під вартою протягом більш як 3 місяців, ймовірну глибину душевних страждань, а також засади розумності, виваженості та справедливості, тому суд дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 650000,00 грн є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру.

Також за висновком суду, оскільки матеріалами справи належним чином підтверджено понесені позивачем витрати на правничу допомогу у сумі 160 000,00 грн, такі вимоги підлягають задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні вимог про відшкодування заробітку, який позивач не отримав у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 було звільнено зі служби на посаді інженера аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України в Одеській області згідно з поданим рапортом про звільнення за власним бажанням, а належних та допустимих доказів причинного зв`язку між звільненням позивача та діями відповідача матеріали справи не містять.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заробітку, який ОСОБА_1 не отримав внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності у розмірі 350226,15 грн, учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду лише в частині задоволених вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 650000 грн та витрат на правничу допомогу у розмірі 160000 грн.

З висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, враховуючи наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01.12.1994 № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі по тексту - Закон).

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати.

Згідно зі статтею 3 Закону у наведених в статі 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

Статтею 4 Закону визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом, відповідно він має право на відшкодування сум, сплачених ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства та прокуратури згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16ц.

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під судом і слідством, колегія суддів вважає, що його початком є 09.11.2017 (день повідомлення про підозру), а останнім днем перебування позивача під слідством і судом є 22.08.2023 (день набрання законної сили постановою Верховного Суду).

У даній справі, районний суд зваживши на те, що позивач ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством і судом 69 місяців 14 днів, виходячи із мінімального розміру заробітної плати як визначено частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 493213,00 грн та з урахуванням того, що визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду, враховуючи принципи розумності, справедливості та співмірності суд дійшов правильного висновку про відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 650000 грн.

Законодавцем чітко визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Наведене дає підстави дійти висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним з яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися.

У КПК України також є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Отже, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується закриттям кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 436 КПК України у зв`язку з порушенням вимог кримінального процесуального закону, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме ст. 1176 ЦК України, Закону про відшкодування шкоди.

Відтак, не ґрунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги про те, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових осіб, і такий факт неправомірності рішення чи вчинення дії повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, оскільки правилами ст. 1176 ЦК України, Закону про відшкодування шкоди визначені спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури або суду. Такі підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу завдавачів шкоди та особливим способом завданої шкоди.

Сукупність зазначених умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті 1 Закону про відшкодування шкоди). Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (стаття 2 Закону про відшкодування шкоди).

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Вирішуючи справу, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивач перебував під слідством та судом 69 місяців та 14 днів, з яких він перебував під вартою 3 місяці 22 дні з 01.054.2023 по 22.08.2023.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив із розміру мінімальної заробітної плати, який згідно із Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік» становив 7100,00 грн.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 556/896/18 (провадження № 61-8182св19) та від 18 листопада 2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19).

З врахуванням викладеного вище є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що розмір мінімальної заробітної плати для визначення мінімального розміру відшкодування слід брати станом на момент оголошення про підозру, тобто за 2017 рік у розмірі 1600 грн.

Необґрунтованими є доводи скарги щодо завищеного розміру компенсації моральної шкоди, оскільки такий розмір судом визначено у мінімальному розмірі, виходячи з розміру одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач у зв`язку з перебуванням під слідством і судом, у зв`язку з ненаданням доказів протиправної поведінки органів досудового розслідування та прокуратури є необґрунтованими, оскільки сам факт притягнення особи до кримінальної відповідальності за злочин, вчинення якого не було доведено - є підставою для відшкодування такій особі моральної шкоди.

Апеляційний суд враховує, що норма частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що у подібних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди, з урахуванням конкретних обставин справи, не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди, тобто такий обрахунок є мінімально гарантованим законом, що узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Таким чином, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний, проте позивач визначив суму до відшкодування з урахуванням зазначеного періоду, який визначений у позовній заяві в розмірі 1200 000,00 грн, та зазначив підстави для стягнення зазначеної ним у позові суми до відшкодування з урахуванням характеру і обсягу страждань яких він зазнав, тривалість та тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Зважаючи на те, що розмір відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ визначається з врахуванням обставин, які мають значення для вирішення справи, а законодавчо визначено лише мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, то доводи апеляційної скарги щодо стягнення судом неадекватного розміру відшкодування, яка є завищеною і не відповідає дійсності не знайшли свого підтвердження, оскільки судом розмір стягнутого відшкодування моральної шкоди визначено у відповідності до засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з урахуванням вимог розумності та справедливості, порушення прав ОСОБА_1 , характеру і обсягу його страждань, обґрунтовано визначив компенсацію моральної шкоди у розмірі 650000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що вина відповідача не встановлена належним чином та недоведена незаконність її дій, оскільки протягом усього часу досудового розслідування жодна слідча чи процесуальна дія, вчинена відносно позивача, не була визнана незаконною або протиправною, а також не оскаржувалися та не були визнані незаконними або протиправними, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки такі доводи протирічать приписам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Необгрунтованими також є доводи скарги про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не з`ясував у чому полягала моральна шкода, який характер та обсяг фізичних чи душевних страждань було спричинено позивачу, та спростовуються матеріалами справи, зокрема змістом позовної заяви та судовими рішеннями, які набрали законної сили. Розмір морального відшкодування судом першої інстанції визначений, виходячи з мінімального розміру.

Щодо тверджень заявника про неправомірне стягнення на користь позивача коштів у відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 160000 грн колегія суддів зазначає наступне.

У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Порядок застосування зазначеного вище Закону встановлений Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).

Абзацом 3 пункту 10 Положення передбачено, що до сум, які підлягають поверненню громадянинові на підставі пункту 4 статті 3 Закону, відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним в рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 47 КПК України захисник зобов`язаний використовувати засоби захисту, передбачені цим Кодексом та іншими законами України, з метою забезпечення дотримання прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого та з`ясування обставин, які спростовують підозру чи обвинувачення, пом`якшують чи виключають кримінальну відповідальність підозрюваного, обвинуваченого.

З урахуванням положень ст. 20, 46, 47 КПК України, юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), зазначено, що «правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати».

Отже, правова допомога має тлумачитися більш ширше та охоплювати будь-яку діяльність, спрямовану на захист особи та реалізацію її прав.

До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, серед іншого, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні, зокрема:

- адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту;

- інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Як убачається з матеріалів справи, представництво інтересів ОСОБА_1 у кримінальному провадженні під час досудового розслідування та під час розгляду кримінальної справи у судах всіх інстанцій здійснював адвокат Дворніченко М.М. на підставі ордеру про надання правової допомоги (а.с. 40, 86 т. 1 кримінальної справи), договорів про надання правової допомоги від 12.03.2018, від 10.02.2020, від 22.06.2020 (а.с. 87-89 т. 1, 240-242 т. 2, 36-38 т. 3 кримінальної справи).

Копії зазначених договорів апеляційним судом приєднано до матеріалів цивільної справи (а.с. 16-18, 19-21, 22-24 т. 2).

З Додаткових угод до договору про надання правової допомоги від 12.03.2018, від 10.02.2020, від 22.06.2020 убачається, що розмір гонорару за наданням правової допомоги за договорами про надання правової допомоги адвокатом Дворніченко М.М. складає 60000 грн, 40000 грн, 60000 грн у судах першої та апеляційної інстанціях під час розгляду кримінальної справи (а.с. 25, 26, 27 т. 2).

Згідно квитанцій від 15.03.2018, 12.02.2020, 22.06.2020 ОСОБА_1 сплатив адвокату Дворніченку М.М. грошові кошти за надання правової допомоги згідно договорів від 12.03.2018, 12.02.2020, 22.06.2020 всього на загальну суму 160000 грн (а.с. 28, 29, 30 т. 2).

Відповідно до матеріалів кримінального провадження адвокат Дворніченко М.М. брав участь у судових засіданнях у судах першої та апеляційної інстанцій, а також у касаційному суді: 23.04.218, 22.06.2018, 27.11.2018, 11.12.2018, 18.02.2019, 16.04.2019, 23.04.2019, 02.05.2019, 12.07, 2019, 04.09.2019, 10.10.2019, 27.11.2019, 18.12.2019, 19.12.2019, 11.03.2020, 14.05.2020, 22.06.2020, 24.06.2020, 13.07.2020, 22.07.2020, 12.08.2020, 06.10.2020, 09.02.2021, 07.04.2021, 13.07.2021, 23.09.2021, 04.11.2021, 14.12.2021, 25.07.2022, 28.09.2022, 29.11.2022, 24.01.2023, 22.03.2023, 23.03.2023, 22.08.2023, що підтверджується журналами судових засідань (а.с. 62-63, 90-91, 135-136, 145-146, 162-163, 174-175, 180-181, 188-189, 208-210, 232-236 т.1 кримінальної справи, а.с. 138-140, 174-179, 187-90, 192, 245 т.2 кримінальної справи, а.с. 10-13, 49-51, 59-64, 78-95, 102-104, 120-122, 155-160, 213-214, 225-226, 239-240 т. 3 кримінальної справи, а.с. 7-8, 16-18, 21-25, 47-52, 73, 77, 82-83, 95-97, 98 т. 4 кримінальної справи, а.с. 50 т. 5 кримінальної справи).

Крім того, адвокатом Дворніченком М.М. подавалися заяви та клопотання, заперечення на апеляційні скарги та касаційна скарга.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 20 листопада 2020 року у справі №910/13071/19, втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Керуючись принципом реальності, співмірності та розумності, колегія суддів приходить до висновку, що позивачу має бути відшкодовано витрати на правничу допомогу у кримінальному провадженні у заявленому розмірі 160000,00 грн.

Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 дійшов висновку, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі про заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки відповідачем не було надано належні та допустимі докази на спростування розміру витрат на правничу допомогу в сумі 160000,00 гривень, яка надавалася позивачу в кримінальному провадженні протягом 5 років на переконання суду не являється завищеною. Надані позивачем докази є належними та допустимими, та підтверджують факт отримання позивачем правової допомоги під час його перебування під слідством та судом у кримінальному провадженні.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, якими заявник обґрунтовує доводи апеляційної скарги, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у цій справі.

Відсутні також і підстави для закриття провадження у справі в частині стягнення витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні, оскільки такі вимоги позивачем заявлені на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», положеннями якого прямо передбачено відшкодування таких витрат.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про стягнення сплачених ОСОБА_1 витрат у зв`язку з наданням їй юридичної допомоги під час кримінального провадження у повному обсязі в сумі 160000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Чернігівської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 30.05.2024.

Головуючий Судді: