Справа № 466/3787/24
Провадження № 2/466/1517/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2024 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Єзерського Р.Б.

при секретарі Свиті А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом адвоката Репака Віталія Валерійовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 до Першої Львівської державної нотаріальної контори; Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про скасування заборони (обтяження) нерухомого майна,-

в с т а н о в и в :

05.04.2024 через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 адвокат Репак Віталій Валерійович звернувся до суду з позовною заявою до Першої Львівської державної нотаріальної контори, Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про скасування заборони (обтяження) нерухомого майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Управління реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради із заявою про проведення реєстраційних дій. Державним реєстратором Управління реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Твердохвал Наталією 13 лютого 2024 року винесено рішення про відмову в проведення реєстраційних дій. Підставою відмови слугували наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно, а саме: згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (будинку) за адресою: АДРЕСА_1 внесений запис про обтяження заборона. Зазначає, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що по об`єкту, а саме будинку за адресою: АДРЕСА_1 накладено заборону, яка зареєстрована 06.02.2007, 17:02:34 за №4458838 реєстратором: Перша львівська державна нотаріальна контора на підставі повідомлення, 13, 07.06.1989, Ощадбанк №6321 м. Львів.

Позивач зазначає, що наявність діючої заборони на майно позивача позбавляє його можливості здійснити реєстрацію незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує про те, що жодних боргових зобов`язань перед АТ «Державний ощадний банк України» в позивача немає. Забезпечення виконання зобов`язання встановлено саме в інтересах відповідача АТ «Державний Ощадний банк України». Стверджує, що незважаючи на відсутність вимог банку про погашення заборгованості, а також погашення позивачем позики, наявна спірна заборона не виконує свою основну роль, втратила актуальність й не направлена на реальне забезпечення зобов`язання. Оскільки Перша Львівська державна нотаріальна контора вважає, що для скасування такої заборони потрібно судове рішення, а тому обтяження за висновками позивача підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 09 квітня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснити за правилами загального позовного провадження.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Репак В.В., у судове засідання з`явився. Просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача АТ «Державний Ощадний банк України» - адвокат Мірошніков П.В. у судове засідання з`явився. Щодо задоволення позовних вимог не заперечував, однак зазначив, що АТ «Державний Ощадний банк України» не є належним відповідачем у цій справі.

Відповідач Перша Львівська державна нотаріальна контора явку повноважного представника не забезпечила, однак подала клопотання про розгляд справи без її участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, та на підставі наявних у матеріалах справи доказів суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що у 1988 році ОСОБА_1 отримав позику в Шевченківському відділі Ощадбанку СРСР №6321 на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 10 000,00 рублів, у зв`язку із чим відділення банку скерувало до Нотаріальної контори м. Львова відповідне повідомлення про накладення обтяження.

06.02.2007 17:02:34 Першою Львівською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано обтяження заборону (реєстраційний номер обтяження: 4458838) на об`єкт нерухомого майна, а саме: будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі повідомлення, АДРЕСА_2 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 здійснював погашення заборгованості за даним зобов`язанням, що підтверджується квитанціями про погашення позики за 1990-1992 роки.

Листом від 25.09.2023 року АТ «Державний ощадний банк України» повідомило ОСОБА_1 , що станом на 25 вересня 2023 року кредитна заборгованість на його ім`я перед Банком відсутня.

В судовому засіданні представник АТ «Державний ощадний банк України» також підтвердив відсутність в позивача будь-яких боргових зобов`язань перед банком.

Відповідно до ст. 383 ЦК УРСР (1963 року) позички громадянам видаються банками СРСР у випадках і в порядку, що визначаються законодавством Союзу РСР.

Згідно ст. 377 ЦК УРСР (1963 року) позикові операції банків і державних трудових ощадних кас регулюються законодавством Союзу РСР.

Згідно статті 383 ЦК УРСР (1963 року) позички громадянам видаються банками СРСР у випадках і в порядку, що визначаються законодавством Союзу РСР.

Стаття 54 Закону Української РСР "Про державний нотаріат" від 25.12.1974 №3378-VIII в редакції на час внесення відповідного повідомлення містила перелік випадків, коли державний нотаріус накладає заборону на відчуження жилого будинку (частини будинку). Так, заборона зокрема накладається за повідомленням установи банку, про видачу громадянину позички на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (частини будинку) або квартири.

Відповідно до пунктів 150-152 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 р. №45/5, накладення заборони провадиться шляхом напису про це за встановленою формою на повідомленні у тому числі установи банку. Примірник повідомлення з написом державного нотаріуса про накладення заборони надсилається виконавчому комітету відповідної Ради депутатів трудящих за місцем знаходження жилого будинку, якщо останній знаходиться в населеному пункті, де немає державної нотаріальної контори, примірник - у відповідну установу банку, госпрозрахункове підприємство чи установу, що видали позичку, і примірник повідомлення залишається в державній нотаріальній конторі. Накладення заборони реєструється в реєстрі для реєстрації заборон. Про накладення заборони чи арешту робиться запис в алфавітній книзі обліку заборон і арештів. Державний нотаріус, одержавши повідомлення установи банку, госпрозрахункового підприємства чи організації про погашення позички або повідомлення про припинення договору про заставу чи про припинення або розірвання договору довічного утримання, знімає заборону відчуження жилого будинку (частини будинку) або квартири, накладання заборони реєструється державним нотаріусом в реєстрі для реєстрації заборон.

Аналіз наведених правових норм зумовлює висновок, що станом на 1989 рік повідомлення установи банку про видачу громадянину позички на будівництво, капітальний ремонт і купівлю жилого будинку (частини будинку) або квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників слугувало визначеною законом підставою для накладення державним нотаріусом або службовою особою виконавчого комітету міської, селищної, сільської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем знаходження жилого будинку заборони відчуження жилого будинку (частини будинку) або квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників.

Разом з тим, чинне на час виникнення спірної заборони законодавство передбачало реєстрацію заборон винятково на паперових носіях - в реєстрах для реєстрації заборон, з вчиненням відповідного запису в алфавітній книзі обліку заборон і арештів.

Станом на дату реєстрації обтяження заборони (22.06.2007 року), правові, економічні, організаційні засади системи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав визначались Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" №1952-IV від 01.07.2004. Цей Закон спрямований на забезпечення визнання та захисту державою речових прав на нерухомість, створення сприятливих умов для забезпечення розвитку ринкових відносин, активізації інвестиційної діяльності, збільшення надходжень до державного та місцевих бюджетів.

У пункті 3 Наказу Міністерства юстиції від 18.08.2004 №85/5 (далі - наказ Мін`юсту №85/5) наказано Державному підприємству "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України: здійснити заходи щодо створення програмного забезпечення Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, яке відповідало б новим сучасним стандартам збереження та захисту інформації (абзац другий пункту 3 в редакції Наказу Міністерства юстиції України №111/5 від 28.12.2006); забезпечити належне перенесення бази даних електронного Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна до нової бази; забезпечити безперебійну роботу державних нотаріальних контор та приватних нотаріусів у перехідний період.

Пунктом 4 наказу Мін`юсту №85/5 визначено, що перенесення інформації з бази даних раніше створеного прикладного програмного забезпечення Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (далі - база даних раніше створеного реєстру) до бази даних нового прикладного програмного забезпечення (далі - база даних модернізованого реєстру) здійснюється частинами за окремими нотаріальними округами.

Пунктом 5 наказу Мін`юсту №85/5 установлено, що припинення функціонування бази даних раніше створеного реєстру визначається у кожному нотаріальному окрузі окремо, про що державне підприємство "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України або його регіональні філії повідомляють нотаріусів даного нотаріального округу та відповідне управління юстиції.

Згідно з пунктами 6, 7 наказу Мін`юсту №85/5 визначено, що до припинення функціонування бази даних раніше створеного реєстру, у порядку, передбаченому пунктом 4 цього наказу, перевірка відсутності або наявності заборони відчуження та арештів об`єктів нерухомого майна здійснюється за допомогою баз даних раніше створеного та модернізованого реєстрів. Після повного перенесення бази даних раніше створеного реєстру до бази даних модернізованого реєстру державне підприємство "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України забезпечує довічне зберігання бази даних раніше створеного реєстру.

Таким чином, спірне обтяження зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та в подальшому відповідні відомості були перенесені у вищезазначеному порядку.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

За визначенням ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

В силу ч. 2 ст. 593 ЦК України у разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані.

Відповідно до ст.74 Закону України «Про нотаріат» одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Наведені обставини свідчать про те, що незважаючи на те, що позивач здійснив погашення позики, відсутність будь-яких вимог банку про погашення заборгованості, обмеження щодо нерухомого майна позивача продовжує діяти після спливу тридцяти п`яти років з моменту накладення обтяження.

Із врахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що наявність діючої заборони на майно позивача, яка жодним чином станом на сьогоднішній день необґрунтована, позбавляє його можливості здійснити реєстрацію незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд погоджується з доводами позивача про те, що наявна спірна заборона не виконує свою основну роль, втратила актуальність й не направлена на реальне забезпечення зобов`язання.

Відповідно до положень ст.41 Конституції України та ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року держава Україна гарантує громадянам непорушність їхньої приватної власності.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно зі ст. 8, 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Частиною першою статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як зазначено у статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

У цьому пункті закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Статтею 13 Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод. (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 13 липня 2022 року у справі №363/1834/17 (пункт 56), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі №477/2330/18 (пункт 55)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)).

Суд погоджується із доводами позивача про те, що в даному випадку єдиним ефективним способом захисту прав та свобод позивача є скасування заборони (обтяження) на нерухоме майно.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Принцип змагальності (пункт 4 частини третьої статті 2, стаття 12 ЦПК України) забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (пункт 81), від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 (пункт 9.58), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)).

Керуючись статтями 4, 12, 79, 80, 81, 141, 178, 258, 259, 263, 264, 273, 280-282, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 1, 4, 5, 10, 11, 16, 317, 319, 321,391, 509, 572, 593 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

позовні вимоги адвоката Репака Віталія Валерійовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 до Першої Львівської державної нотаріальної контори, , місцезнаходження: м. Львів, вул. Саксаганського, 6; Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Госпітальна, 12г про скасування заборони (обтяження) нерухомого майна - задовольнити повністю.

Скасувати обтяження, а саме заборону (реєстраційний номер обтяження: 4458838) зареєстровану 06.02.2007 17:02:34 Першою Львівською державною нотаріальною конторою в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на об`єкт нерухомого майна, а саме: будинок за адресою: АДРЕСА_1 на підставі повідомлення, 13, 07.06.1989, Ощадбанк №6321 м. Львів.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 04 червня 2024 року.

Суддя Р. Б. Єзерський