Справа № 128/2200/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2024 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: Шевчук Л.П.,

при секретарі судового засідання: Ружицькій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

Представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвокат Лабик Р.Р. звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого.

У позовній заяві викладено наступну позицію.

24.02.2022 біля 22-20 год. старший оперуповноважений СКП Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_6 , керуючи службовим автомобілем марки «ВАЗ 21074», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою із м. Вінниці, поблизу с. Щітки Вінницького району Вінницької області, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , внаслідок чого останній помер на місці. За фактом ДТП ТУ ДБР у м. Хмельницькому внесено матеріали про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України до ЄРДР за №0000036. Відповідно до висновку експерта №189 від 26.04.2022, при проведенні судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_7 виявлено сполучну травму тіла: закрита черепно-мозкова травма у вигляді синця на голові, крововилив в м`які тканини голови відповідно лобній та правій скроневій ділянці, переломів кісток склепіння та основи черепа, субарахноїдального крововиливу відповідно лобній, потиличній ділянці правої півкулі та потиличній ділянці лівої півкулі, забою мозку; закрита тупа травма грудей у вигляді крововиливів в м`які тканини по задній та лівій бічній поверхням, переломів ребер зліва по декількох анатомічним лініям з ушкодженням пристінкової плеври, розрив лівої легені, струсу та забою легень, лівостороннього гематоракса до 500 мл; закритий перелом правої гомілки; крововиливи в м`які тканини правого стегна і гомілки по задній поверхні; синці та садна на кінцівках, садна в ділянці попереку справа та правій сідниці. Сполучна травма тіла виникла від дії тупих твердих предметів, можливо 24.02.2022 за обставин ДТП, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознаками небезпечності для життя та стоїть в причинному зв`язку зі смертю. При судово-токсикологічній експертизі крові ОСОБА_7 виявлено етиловий спирт у концентрації 2,2%, що у живих осіб відповідає алкогольному сп`янінню середнього ступеню. Характер і локалізація тілесних ушкоджень виявлених при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_7 можуть свідчити про те, що на момент первинного контакту з транспортним засобом він знаходився у вертикальному положенні, задньою поверхнею тіла до нього. Слідів перекатування транспортного засобу через тіло ОСОБА_7 не виявлено.

27.05.2022 старшим слідчим ТУ ДБР у м. Хмельницькому ОСОБА_8 кримінальне провадження за №0000036 від 27.02.2022 закрито у зв`язку з встановленням відсутності в діянні старшого оперуповноваженого СКП Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Проте, відповідно до ч.ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку; особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

В результаті вказаної ДТП та наслідків від нього, матері загиблого ОСОБА_1 та його дітям: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було завдано шкоди у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача.

Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «ВАЗ 21074», номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «СК «Граве Україна», відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР6010547.

Керуючись приписами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», 22.09.2022 представник позивачів повідомив страховика про настання страхового випадку та звернувся із заявами про виплату страхового відшкодування. Серед заявлених позивачами до відшкодування вимог містилися: для ОСОБА_1 19500,00 грн. в рахунок відшкодування 1/2 частини моральної шкоди завданої позивачу, 27560,00 грн. в рахунок відшкодування витрат на поховання; для ОСОБА_2 19500,00 грн. в рахунок відшкодування 1/2 частини моральної шкоди завданої позивачу, 78000,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди заподіяної втратою годувальника; для ОСОБА_3 39000,00 грн. в рахунок відшкодування 1/2 частини моральної шкоди завданої позивачу, 156000,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди заподіяної втратою годувальника. 01.12.2022 страховик виплат позивачам наступні суми в межах страхової суми в розмірі 260000,00 грн.: для ОСОБА_1 26000,00 грн. в рахунок відшкодування витрат на поховання; для ОСОБА_2 78000,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди заподіяної втратою годувальника; для ОСОБА_3 156000,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди заподіяної втратою годувальника. Отже, з виплачених страховиком сум страхового відшкодування слідує те, що страховик виплатив позивачам лише матеріальну частину заподіяної шкоди, оскільки ліміт відповідальності страховика встановлено в розмірі 260000,00 грн.. Таким чином, страховик не відшкодував позивачам моральну шкоду, і тому позивачі прийняли рішення про звернення до суду із позовом до законного володільця транспортного засобу, яким спричинено ДТП, за відшкодуванням моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, смерть потерпілого настала на місці ДТП та була прямим причинним наслідком цієї пригоди. Також, матеріалами кримінального провадження встановлено, що шкоду потерпілому було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого. Отже, саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні ст.ст. 1166, 1187 ЦК України, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди.

У даній справі встановлено, що ДТП, внаслідок якої позивача завдано шкоду, сталася за участю автомобіля «ВАЗ 21074», номерний знак НОМЕР_1 , яким володіє відповідач, під керуванням водія ОСОБА_6 , який на момент ДТП перебував у трудових відносинах із відповідачем та керував транспортним засобом, належним відповідачу. Факт перебування водія у трудових відносинах із відповідачем підтверджується протоколом допиту свідка ОСОБА_6 , наказом від 31.12.2020 про призначення ОСОБА_6 на посаду , витягом з посадової інструкції, службовою характеристикою ОСОБА_6 .. Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є особами, які відповідно до ст. 1200 ЦК України, мають право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю сина/батька, оскільки на день його смерті мали право на одержання від нього утримання. Зазначає, що страховиком не було відшкодовано позивачці ОСОБА_1 шкоду по втраті годувальника. З огляду на те, що позивачка ОСОБА_1 є особою пенсійного віку, вважає, що відповідачам має сплачуватися їй шкода по втраті годувальника в розмірі 1300,00 грн. щомісячно і довічно. На час загибелі ОСОБА_7 його дочці позивачці ОСОБА_2 було повних 17 років, окрім того вона з 01.09.2021 по 30.06.2025 є студенткою Вінницького національного технічного університету, а тому вважає, що відповідач має сплачувати їй щомісячно і до досягнення нею 23 річного віку у відшкодування шкоди по втраті годувальника кошти в сумі 1300,00 грн.. Також зазначив, що страховиком позивачці ОСОБА_2 було повністю відшкодовано шкоду по втраті годувальника. Також, вказує, що позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на час загибелі їх батька були неповнолітніми, а тому вважає, що відповідач має щомісячно і до досягнення ними повноліття сплачувати кожному із них по 1300,00 грн. у відшкодування шкоди по втраті годувальника. Позивачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 страховиком було відшкодовано шкоду по втраті годувальника.

Щодо моральної шкоди, то позивачі її оцінюють в наступних розмірах: для позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 300000,00 грн. кожній, для позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 200000,00 грн. кожному, оскільки потерпілий ОСОБА_7 був сином та батьком позивачів, його смерть для них є найтяжчою втратою, після його смерті вони не можуть повноцінно жити, його смерть стала для них непоправною втратою, із його загибеллю вони позбавилися будь-якої підтримки та допомоги.

З огляду на вищевикладене просять стягнути із відповідача шкоду заподіяну смертю потерпілого, а також судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірах: для ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 90000,00 грн. кожній, для ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 60000,00 грн. кожному.

Відповідачем ГУНП у Вінницькій області подано відзив на позовну заяву (а.с. 56-59), у якому викладено наступну позицію.

Відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необгрунтованими з наступних причин. Слідчим 4 СВ (з дислокацією в м. Вінниці) ТУ ДБР, розташованого в м. Хмельницькому, проведено досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000036 від 27.02.2022, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що 24.02.2022 біля 22-20 год. старший оперуповноважений СКП Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21074», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою з м. Вінниці, поблизу с. Щітки Вінницького району Вінницької області, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , внаслідок чого останній помер на місці. Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/102-22/3412-ІТ від 29.03.2022, в даний дорожній обстановці, дії водія автомобіля «ВАЗ 21074», н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_6 з технічної точки зору регламентувалися вимогами п.п. 12.2, 21.3 ПДР України. В ситуації, яка склалася, при технічних параметрах вказаних в постанові про призначення експертизи, водій автомобіля «ВАЗ 21074», н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_6 не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування, з зупинкою автомобіля до смуги руху пішохода. В ситуації, яка склалася, при технічних параметрах вказаних у постанові про призначення експертизи, в діях водія ОСОБА_6 не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, які б з технічної точки зору знаходилися б в причинному зв`язку з виникненням ДТП. Частина питання, як повинен був діяти в даній дорожній обстановці пішохід, експертом не досліджувалося, так як спеціальних знань в галузі автотехніки не потрібно, і може бути вирішене органами слідства (суду) самостійно відповідно до вимог розділу 4 «Обов`язки і права пішохода» ПДР України. З урахування викладеного, аналізуючи показання допитаного в якості свідка водія ОСОБА_6 та проведеного за його участі слідчого експерименту, враховуючи показання інших допитаних свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , згідно яких пішохід ОСОБА_7 раптово перебігав дорогу зліва на право, на неосвітленій ділянці дороги, при русі автомобілів в 2 смугах руху у кожному напрямку, перед тим, як відбувся на нього наїзд, беручи до уваги, що у крові трупа ОСОБА_7 виявлено етиловий сприт у концентрації 2,2%, що відповідає алкогольному сп`янінню середнього степеню, а також враховуючи висновок судової автотехнічної експертизи, згідно якої водій ОСОБА_6 не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода ОСОБА_7 шляхом термінового гальмування, за результатами проведеного досудового розслідування встановлена відсутність в діянні старшого оперуповноваженого Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку із чим кримінальне провадження підлягає закриттю. 27.05.2022 кримінальне провадження №0000036 від 27.02.2022 закрито у зв`язку з встановленням відсутності в діянні старшого оперуповноваженого СКП Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Постанова про закриття кримінального правопорушення набула законної сили та не оскаржувалася. Посилаючись на норми ст. 1167 ЦК України зазначає, що в діях водія ОСОБА_6 не було порушень, а подія ДТП сталася внаслідок порушень ПДР пішоходом ОСОБА_7 .. Так, особливістю відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Разом із тим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належить непереборна сили та умисел потерпілого. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Як підстава звільнення особи, яка порушила зобов`язання, від відповідальності, непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю. Відповідно до висновку експерта СЕ-19/102-22/3412-ІТ від 29.03.2022 ОСОБА_6 не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування, з зупинкою автомобіля до смуги руху пішохода; в діях водія ОСОБА_6 не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, які б з технічної точки зору знаходилися б у причинному зв`язку з виникненням події ДТП.Відповідно до ч. 2 ст. 1195 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Окрім того, позивачі у позовній заяві зазначають, що страховиком було вже виплачено позивачам 260000,00 грн., зокрема, з них ОСОБА_1 26000,00 грн. в рахунок відшкодування витрат на поховання; ОСОБА_2 78000,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди заподіяною втратою годувальника, ОСОБА_3 156000,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди заподіяною втратою годувальника. З огляду на обставини справи, факт наявності у позивачів моральної шкоди залишається недоведеним, адже матеріали справи не місять будь-яких доказів її завдання. Саме тому, факт душевних страждань має бути доведений в суді належними засобами доказування і доказування цих обставин покладається на особу, яка це зазначає.

З огляду на вищевикладене, просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідачем Державною казначейською службою України (далі ДКСУ) подано відзив на позовну заяву (а.с. 108-109), у якому викладено наступну позицію.

Жодних правових підстав між ДКСУ та позивачами не існувало і не існує дотепер. Крім того, у своїй позовній заяві як на підставу відшкодування матеріальної і моральної шкоди позивачі посилаються на норму ст. 1187 ЦК України, яка вказує, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до матеріалів справи та не заперечується сторонами, транспортний засіб, який був учасником ДТП, належить на праві власності ГУНП у Вінницькій області. Водій, який керував вказаним транспортним засобом, є працівником СКП Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області. В такому разі, в розумінні ст. 1187 ЦК України особою, яка на відповідній правовій основі (право власності) володіє транспортним засобом є ГУНП у Вінницькій області. ДКСУ було залучено до участі у справі за клопотанням відповідача на підставі ст. 1174 ЦК України. Проте, дана норма не може бути застосована до правовідносин, що склалися. Так, згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Обов`язковою умовою застосування даної норми є завдання посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування шкоди при здійсненні нею своїх повноважень. Проте, позовні вимоги щодо відшкодування шкоди не пов`язані з виконанням повноважень, покладених на органи поліції ст. 23 ЗУ «Про Національну поліцію». Такі вимоги були пред`явлені до ГУНП у Вінницькій області не через неправомірні рішення, дії чи бездіяльність працівника поліції, як посадової чи службової особи при здійсненні ним своїх повноважень, якими наділені органи поліції чинним законодавством, а через спричинення шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володільцем якого є цей орган державної влади. Отже, відшкодування шкоди у даній справі має здійснювати ГУНП у Вінницькій області, оскільки працівник поліції на момент ДТП перебував у трудових відносинах з ГУНП у Вінницькій області та на відповідній правовій підставі керував таким транспортним засобом. Вважає, що ДКСУ безпідставно було залучено до участі у справі, а тому в задоволенні позову до ДКСУ просить відмовити.

Ухвалою суду від 13.06.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 52).

Ухвалою суду від 14.08.2023 задоволено клопотання представника позивачів адвоката Лабика Р.Р. про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції (а.с. 72).

Ухвалою суду від 23.08.2023 задоволено клопотання представника відповідача ГУНП у Вінницькій області про залучення до участі в справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України (а.с. 79-80).

Ухвалою суду від 22.01.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 129).

В судове засідання позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також їх представник адвокат Лабик Р.Р. не з`явилися, представник позивачів надіслав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести у його відсутність та відсутність позивачів, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с. 149-152).

Представник відповідача ГУНП у Вінницькій області Костенко Ю.О. в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести у відсутність представника відповідача (а.с. 153).

Представник відповідача Державної казначейської служби України, будучи належним чином та завчасно повідомленим по день, час та місце розгляду справи шляхом направлення повістки про виклик до суду через електронний кабінет, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив (а.с. 143).

Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не вбачається, нез`явлення сторін не перешкоджає вирішенню спору, а відтак судом ухвалено проводити судове засідання у відсутність сторін.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу проводиться судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 18).

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 (а.с. 18-зворот) вбачається, що ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками вказані: ОСОБА_11 та ОСОБА_1 .

ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 19).

Відповідно до копії паспорта громадянина України позивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Ганнопіль Тульчинського району Вінницької області, 13.06.1988 зареєстрована АДРЕСА_1 (а.с. 19-зворот 20).

З копії пенсійного посвідчення серії НОМЕР_4 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є пенсіонером довічно (а.с. 21).

Відповідно до копій довідок виконавчого комітету Тульчинської міської ради Тульчинського району Вінницької області від 30.05.2022 №52 та №53 ОСОБА_1 , 1957 року народження, до дня смерті сина ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживала біля нього в АДРЕСА_1 , та перебувала на його утриманні; ОСОБА_1 за власні кошти поховала сина ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день його смерті проживали разом та вели спільне господарство (а.с. 21-взорот 22).

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 (а.с. 22-зворот) ОСОБА_7 та ОСОБА_12 26.02.2009 розірвали шлюб.

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 (а.с. 23) вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_12 є батьками дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З копії довідки №288 від 26.04.2022 (а.с. 23-зворот) вбачається, що ОСОБА_2 навчається на факультеті менеджменту та інформаційної безпеки Вінницького національного технічного університету IV рівня акредитації, на 1-му курсі денної контрактної (договірної) форми навчання, термін навчання з 01.09.2021 по 30.06.2025.

З копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_7 вбачається, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Чортків Тернопільської області (а.с. 26).

Також, із даної копії паспорта вбачається, що 06.05.2009 ОСОБА_3 зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 (26-зворот).

Відповідно до копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_8 та НОМЕР_9 (а.с. 25, 25-зворот) ОСОБА_7 та ОСОБА_3 є батьками дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

З копії Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000036 (а.с. 16-зворот) вбачається, що 27.02.2022 за правовою кваліфікацією ч. 2 ст. 286 КК України до ЄРДР було внесено відомості про те, що 24.02.2022 біля 22-20 год. старший оперуповноважений СКП Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області Лавриченко А.А., керуючи службовим автомобілем марки «ВАЗ 21074», н.з. НОМЕР_10 , рухаючись автодорогою поблизу с. Щітки Вінницького району Вінницької області здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , внаслідок чого останній помер на місці.

Відповідно до копії постанови про закриття кримінального провадження від 27.05.2022 кримінальне провадження №0000036 від 27.02.2022 закрито, у зв`язку з встановленням відсутності в діянні старшого оперуповноваженого СКП Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 16-17).

Згідно копії витягу із веб-сайт МТСБУ від 17.05.2023 щодо перевірки чинності поліса ОСЦПВВТЗ (а.с. 27) автомобіль марки «ВАЗ 21074», номерний знак НОМЕР_10 , станом на 27.02.2022, відповідно до поліса №АР6010547, застрахований в ПрАТ «СК «Граве Україна».

З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки « НОМЕР_11 », номерний знак НОМЕР_10 , належить ГУНП у Вінницькій області (а.с. 31).

З копії наказу №236 о/с від 31.12.2020 (а.с. 33) вбачається, що майора поліції ОСОБА_6 призначено на посаду старшого оперуповноваженого СКП Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області.

Позивачка ОСОБА_2 22.09.2022 звернулася до ПрАТ «СК «Граве Україна» із письмовим повідомлення про ДТП, що сталася 24.02.2022, внаслідок якої загинув ОСОБА_7 (а.с. 27-зворот).

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , звернулися до ПрАТ «СК «Граве Україна» із заявами про виплату страхового відшкодування, а саме: ОСОБА_1 просила виплатити їй регламетні виплати в сумі 195000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди та в сумі 27560,00 грн. у відшкодування витрат на поховання (а.с. 29, 29-зворот); ОСОБА_2 просила виплатити їй регламентні виплати в сумі 195000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди та в сумі 78000,00 грн. пов`язаних із втратою годувальника (18-23 років) (а.с. 30, 30-зворот); ОСОБА_3 просила виплатити їй регламентні виплати в сумі 39000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди (2/4 частки, що належать малолітнім дітям ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ) та в сумі 156000,00 грн. пов`язаних із втратою годувальника (до 14 років) (2/3 частки, що належать малолітнім дітям ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ) (а.с. 28, 28-зворот).

Як зазначають позивачі у своїй позовній заяві, 01.12.2022 страховик ПрАТ «СК «Граве Україна» здійснила позивачам виплати в межах страхової суми в розмірі 260000,00 грн., а саме: для ОСОБА_1 26000,00 грн. в рахунок відшкодування витрат на поховання; для ОСОБА_2 78000,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди заподіяної втратою годувальника; для ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 і ОСОБА_4 156000,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди заподіяної втратою годувальника (а.с. 3-зворот).

Оцінюючи вказані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає прийняті судом до уваги докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Разом із тим, суд не бере до уваги позицію представника відповідача ГУНП у Вінницькій області, що висловлена ним у відзиві на позовну заяву, про звільнення від відповідальності внаслідок непереборної сили, оскільки доведення факту існування непереборної сили, внаслідок якої відбулося ДПТ, покладено на відповідача, проте, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами такого факту.

Щодо позовних вимог позивачки ОСОБА_1 про стягнення щомісячних платежів у відшкодування шкоди пов`язаної із втратою годувальника суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013 р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Враховуючи презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України), відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Згідно п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки №4 від 01.03.2014 р. при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Під умислом потерпілого потрібно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч. 2 ст.1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Згідно ч. 1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті.

Частинами 1, 2 статтею 1202 ЦК України визначено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

Згідно ст. 202 СК України визначено підстави виникнення обов`язку повнолітніх дочки, сина утримувати батьків. Так, частиною першою передбачено, що повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Ця норма закону не має визначення особи, що потребує матеріальної допомоги. За аналогією закону, що регулює подібні правовідносини, в ст. 75 СК України, якою передбачено право одного з подружжя на утримання, визначається, що непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом (ч. 4 ст. 75 СК України).

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

Отже, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

Суд зазначає, що в матеріалах справи міститься копія пенсійного посвідчення позивачки ОСОБА_1 (а.с. 21), проте, будь-яких відомостей про розмір отримуваної позивачкою ОСОБА_1 пенсії позивачкою до позовної заяви не долучалося. Тобто, суд позбавлений можливості визначити, що дохід позивачки ОСОБА_1 менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

Згідно ст. 36 ч. 2 п. 1, ч. 3 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку. До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно ст. 38 ч. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Доказів того, що позивачка ОСОБА_1 отримувала від померлого сина ОСОБА_7 допомогу, матеріали справи не містять.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 р. непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи. Для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, що має бути підтверджене належними і допустимими засобами доказування, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи тощо.

В постановах Верховного Суду від 18.04.2018 р. (справа №165/325/17) від 01.12.2021 (справа №127/13341/20) зазначено, що якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Сам факт проживання за однією адресою із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні.

Верховний Суд зазначив, що за змістом абз. 1 ч. 1, 2 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: 1) непрацездатні особи, які а) були на утриманні померлого або б) мали на день його смерті право на одержання утримання; 2) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування.

У п. 8 постанови Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 р. визначено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

З огляду на вище викладене, суд доходить висновку, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено факту про її перебування на утриманні померлого сина ОСОБА_7 , внаслідок чого вона набула право на отримання щомісячного грошового відшкодування по втраті годувальника. Отже, позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення щомісячних платежів у відшкодування шкоди пов`язаної і втратою годувальника задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , про стягнення щомісячних платежів у відшкодування шкоди пов`язаної і втратою годувальника суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої і другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на вказані положення статті 509 ЦК України та з урахуванням вимог статей 11, 22, 23, 599, 11661168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним і повним відшкодуванням потерпілому шкоди особою, яка завдала шкоду та зобов`язана її компенсувати. Сторонами деліктного зобов`язання, за загальним правилом, виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу, при русі транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі.

Водночас правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка її завдала, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.

Таким чином, враховуючи те, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «ВАЗ 21074», що належить відповідачу ГУНП у Вінницькій області, була застрахована в ПрАТ «СК «Граве Україна», даний страховик, хоча і не завдавав шкоди потерпілим, однак є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим. У зв`язку із цим страховиком ПрАТ «СК «Граве України» позивачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка представляє інтереси неповнолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , було здійснено виплати по 78000,00 грн. у відшкодування шкоди заподіяною втратою годувальника, про що зазначають позивачі у своїй позовній заяві.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , про стягнення щомісячних платежів у відшкодування шкоди пов`язаної і втратою годувальника задоволенню не підлягають.

Щодо позивних вимог позивачів про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами статей. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Право на звернення до суду про компенсацію моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтва, ушкодження здоров`я або смерті фізичної особи.

Відповідно до вимог статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути компенсована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, компенсується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Розмір моральної шкоди, яка підлягає компенсації, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Поняття джерела підвищеної небезпеки визначено у статті 1187 ЦК України, відповідно до якої під джерелом підвищеної небезпеки розуміють діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для осіб, які цю діяльність здійснюють, та інших осіб.

Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6, відповідно до якого джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості.

Таким чином, автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки у розумінні частини першої статті 1187 ЦК України.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).

Таким чином закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом із тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 204/3783/16-ц (провадження № 61-1141св18).

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02 листопада 2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19).

Відтак, АТ «Українська Залізниця», з яким машиніст перебував у трудових відносинах, має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

З огляду на презумпцію вини особи, яка завдала шкоду, відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Відповідно до статті 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі №466/4412/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №756/16649/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі №447/2438/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі №601/1304/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі №554/858/19.

За обставин, коли смерть потерпілого ОСОБА_7 настала внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а саме транспортного засобу «ВАЗ 21074», номерний знак НОМЕР_1 , що належить відповідачу та керування яким здійснював ОСОБА_6 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ПрАТ «СК «Граве Україна» за договорами обов`язкового страхування, яким в межах ліміту відповідальності страховика в сумі 260000,00 грн. виплачено позивачам у відшкодування витрат на поховання та у відшкодування шкоди внаслідок втрати годувальника, тому саме володілець транспортного засобу зобов`язаний відшкодувати матері та дітям потерпілого ОСОБА_7 моральну шкоду, завдану смертю сина та батька, незалежно від вини водія ОСОБА_6 ..

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пунктах 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 постанови).

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

У результаті наїзду автомобіля на ОСОБА_7 , що мало наслідком спричинення йому смерті, позивачам спричинена моральна шкода, пов`язана із загибеллю рідної для них людини, що потягло за собою тяжкі вимушені зміни у їх житті, мати втратила сина, а діти - батька.

Проте, частиною 2 статті 1193 ЦК України встановлено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд враховує, що факт смертельного травмування ОСОБА_7 стався внаслідок його грубої необережності, а саме порушення ним п. 4.14 ПДР України, відповідно до якого, пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; в) допускати самостійний, без нагляду дорослих, вихід дітей дошкільного віку на проїзну частину; г) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження; ґ) затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху; д) рухатися по автомагістралі чи дорозі для автомобілів, за винятком пішохідних доріжок, місць стоянки і відпочинку.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона має довести доказами обставини на які вона посилається, обґрунтовуючи позов.

Отже, враховуючи наведені обставини та норми матеріального права, приймаючи до уваги те, що смерть ОСОБА_7 сталася внаслідок його грубої необережності, а саме порушення Правил дорожнього руху України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, суд погоджується з тим, що позивачам завдано моральну шкоду, яка пов`язана з хвилюваннями та моральними стражданнями через передчасну смерть сина та батька, в тому числі двох неповнолітніх дітей, порушенням укладу їх життя, втратою рідної людини, люблячого сина та батька, опори та моральної підтримки, що призвело до душевних страждань, порушення нормальних життєвих зв`язків. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Так, позивачка ОСОБА_1 втратила сина, а позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 втратили свого батька, який займав важливе місце в їх житті. Його смерть спричинила психологічну травму позивачам. Його смерть однозначно спричинила втрату важливого життєвого зв`язку, який поновлений бути не може та відповідно завдає довготривалих та глибоких душевних страждань.

Крім того, суд зазначає, що сам факт загибелі ОСОБА_7 під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивачів, враховуючи те, що згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

На підставі викладеного та з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань, понесених позивачами, вимог розумності та справедливості, суд вважає за можливе стягнути з відповідача ГУНП у Вінницькій області на користь позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 200000,00 грн., а на користь ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , в інтересах яких діє їх мати ОСОБА_3 , по 100000,00 грн. у відшкодування спричиненої моральної шкоди, таким чином задовольнивши їх позовні вимоги частково.

При цьому, суд вважає, що підстави стягнення даних сум спричиненої моральної шкоди шляхом їх списання з Державного бюджету України Державною казначейською службою України, про що вказував представник відповідача ГУНП у Вінницькій області, відсутні, оскільки до правовідносин, що виникли у даній справі не можуть застосовуватися положення ст. 1174 ЦК України, адже позовні вимоги про відшкодування шкоди не пов`язані з виконанням повноважень, покладених на органи поліції статтею 23 Закону України «Про Національну поліцію», а через спричинення шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володільцем якого є ГУНП у Вінницькій області.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п/п 1, 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При зверненні до суду із позовом підлягав сплаті судовий збір у розмірі 10611,00 грн..

Позивачі судовий збір при зверненні до суду не сплачували, оскільки звільнені від його сплати на підставі п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи викладене, а також те, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь держави належить стягнути 6000,00 грн. судового збору за розгляд справи.

Щодо заявлених позивачами витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що позивачам надавалась правнича допомога адвокатом Лабиком Р.Р. на підставі Договорів про надання професійної правничої допомоги від 22.05.2022 (а.с. 36-зворот 44); адвокат Лабик Р.Р. здійснює свою діяльність на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС №7311/10 від 01.03.2019, виданого Радою адвокатів Київської області, та представляв інтереси позивача за договором про надання професійної правничої (правової) допомоги від 31.07.2023.

Згідно з п.п. 3.2.2. п. 3.2. зазначеного вище договору про надання професійної правничої (правової) допомоги клієнт має право здійснювати оплату наданих Адвокатським об`єднанням послуг лише після одержання грошової компенсації за спричинену шкоду.

Відповідно до пункту 4.1 договору вартість послуг Адвокатського об`єднання та порядок їх сплати передбачено в додатку до договору.

В позовній заяві позивачі просять стягнути із відповідача витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 300000,00 грн., проте, доказів понесення таких витрати до матеріалів позову позивачами не долучено.

Окрім того, в позовні заяві позивачі зазначають, що станом на дату подачі даного позову до суду позивачами не понесено судових витрат.

Отже, з огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що підстави для стягнення із відповідача на користь позивачів витрат на професійну правничу допомогу відсутні.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 23, 82, 1166, 1167, 1168, 1172, 1187, 1193, 1201 ЦК України, ст. ст. 1, 10, 258, 259, 263-265, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 200 000 (двісті тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_2 200 000 (двісті тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , 100 000 (сто тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , 100 000 (сто тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області в дохід держави судовий збір в розмірі 6 000 (шість тисяч) гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_12 , мешканка АДРЕСА_1 ;

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_13 , мешканка АДРЕСА_2 , зареєстрована: АДРЕСА_3 ;

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_14 , мешканка с. Нагірянка Чортківського району Тернопільської області;

Відповідач Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, адреса: м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ;

Відповідач Державна казначейська служба України, адреса: м. Київ, вул. Бастіонна, 6, .

Суддя Л.П. Шевчук