Справа № 367/9169/18
Провадження №2/367/318/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

20 лютого 2024 року Ірпінський міський суд Київської області в складі

судді Карабаза Н.Ф.,

за участю секретаря Шемігон В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в м. Києві, третя особа: Перша Київська обласна державна нотаріальна контора про скасування арешту,

в с т а н о в и в :

До Ірпінського міського суду Київської області звернулася ОСОБА_1 з позовною заявою до ГУ МВС України в м. Києві, третя особа: Перша Київська обласна державна нотаріальна контора про скасування арешту. Позов мотивує тим, що вона є власницею квартири за АДРЕСА_1 . Право власності на дане нерухоме майно підтверджується свідоцтвом про право власності на майно виданого Виконкомом Ірпінської міської ради Київської області від 20.08.1999 року за №571. Зазначена квартира належить їй на праві спільної сумісної власності. Іншими співвласниками квартири є ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .Маючи намір оформити свої спадкові права на зазначену квартиру вона випадково дізналася про наявність заборони у вигляді арешту нерухомого майна, накладеної на квартиру АДРЕСА_1 , накладеної на ім`я ОСОБА_3 на підставі постанови про накладення арешту на майно від 27.11.2007 року слідчим в особливо важливих справах СУ ГУМВС України в м. Києві. Зазначена кримінальна справа є закритою, у зв`язку зі смертю особи, яка підозрюється у вчиненні злочину. Таким чином, вона як єдиний власник кварти, оскільки інші співвласники померли, позбавлена можливості оформити свої права на зазначену квартиру через реєстрацію заборони відчуження на належне їй майно. Відтак, виникає необхідність в подачі до суду даного позову. Просить суд скасувати обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, накладеної на квартиру АДРЕСА_1 та зареєстрованої Першою київською обласною державною нотаріальної контори 05.12.2007 року за № 6165399.

Відповідач по справі Головне управління МВС України в м. Києві подав відзив на позовну заяву. У відзиві зазначає, щовивченням матеріалів справи встановлено, що слідчим в особливо важливих справах СУ ГУ МВС України в м. Києві Кокшаровою А.М. здійснювалось досудове розслідування кримінальної справи № 50-4268, порушеної за ознаками злочину передбаченого ч. 2, ст. 367 КК України. У ході досудового розслідування на підставі постанови про накладення арешту на майно від 27.11.2012, а саме: об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_2 накладено арешт. 27.11.2007 відповідно до частини 2 статті 6 КПК України прийнято рішення про закриття кримінальної справи № 50-4268. Питання щодо зняття арешту з майна під час досудового розслідування не вирішувалось.Відповідно до статі 126 КПК України в редакції 1960 року накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.Велика Палата Верховного Суду вважає, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц). Таким чином, аналіз вищенаведених норм права у поєднанні із фактичними обставинами справи беззаперечно свідчить про те, що слідчий в особливо важливих справах СУ ГУ МВС України в місті Києві Кокшарова А. М. діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, тому не здійснила жодних порушень законних прав та інтересів Позивача, а відтак, позовна заява є безпідставною, необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. Просить суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в місті Києві про скасування арешту - відмовити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Майко М.В. через канцелярію суду подала клопотання про розгляд справи без її особистої участі та участі позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити.

Відповідач -ГУ МВС України в м. Києві в судове засідання не забезпечив явку свого представника, причини неявки до суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Третя особа - Перша Київська обласна державна нотаріальна контора в судове засідання не забезпечила явку свого представника, причини неявки до суду не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: 1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 20.08.1999 року виконкому Ірпінської міської ради Київської області, свідоцтво видане згідно з розпорядженням від 25.06.1999 № 113 , записане у реєстрову книгу за № 265, - квартира за АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності гр. ОСОБА_1 та членам її сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Зі свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , виданого 23 жовтня 2014 року Відділому державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бучанського міського управління юстиції у Київській області вбачається, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зі свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 , виданого 21 грудня 2009 року Виконкомом Бучанського міської ради Київської області вбачається, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Так, згідно зіст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу.

Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових правна нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 150509920 від 20.12.2018 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, міститься запис про обтяження: тип обтяження: арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 6165399, підстава обтяження постанова, бн, 27.11.2007 слідчий в особливо важливих справах СУ ГУМВС України Кокшарова А.М., об`єкт обтяження: квартира, 1/2 частина, адреса: АДРЕСА_3 , власник ОСОБА_4 .

Позивачем також подано копію постанови про накладення арешту на майно від 27 листопада 2007 року, згідно якої накладено арешт на частину квартири АДРЕСА_1 . Крім того в постанові зазначено, що під час досудового слідства було встановлено майно, яке належить обвинуваченому ОСОБА_4 , а саме квартира АДРЕСА_1 , що зареєстрована на праві сумісної власності за гр. ОСОБА_1 , 1962 р.н. (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 13.09.1995) та належить на праві спільної власності її чоловіку ОСОБА_4 .

Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» та частини другої статті 114 ЦПК України позови про зняття арешту з нерухомого майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини (виключна підсудність).

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19 (провадження №14-516цс19), спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі N 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства. Припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15.05.2013 № 6-26цс13 та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) від 15.05.2019.

Згідно з п. 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України (в редакції 2012 року), запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Положеннями ч.1ст. 126 КПК України (в редакції 1960 року) передбачено, що для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт.

Згідно з ч.6 ст. 126 КПК України (в редакції 1960 року), накладення арешту на майно скасовується коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Суд, за правилами КПК 1960 року, має повноваження скасувати арешт майна відповідно до ст. 248 КПК України при закритті справи, та відповідно до ст. 324 КПК України при постановленні вироку.

Згідно до ч. 1 ст. 409 КПК України(в редакції 1960 року) питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, вирішуються судом, який постановив вирок. З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями цього Кодексу, передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після накладення арешту, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення справи до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги № 9620/05, 41487/05, 17613/08 і 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном).

Позивач, як спадкоємець після смерті свого чоловіка ОСОБА_4 має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне йому майно.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків,встановлених цим Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що станом на час розгляду справи відсутні належні докази про те, що є обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, накладеного на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки, з поданих копії постанови про накладення арешту на майно від 27.11.2007 року, Інформації з Державного реєстру речових правна нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 150509920 від 20.12.2018 арешт накладено на 1/2 квартири АДРЕСА_1 . Крім того, позивачем не надано жодних доказів, про те, що ОСОБА_4 був співвласником вище зазначеної квартири, оскільки, із поданого свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 20.08.1999 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивачем не подано суду і жодного доказу про те, що у вище зазначеній квартирі були відділені частки між співвласниками.

В матеріалах справи містяться суперечливі дані, зокрема позивач в позовній заяві зазначає, що дізналася про наявність заборони у вигляді арешту нерухомого майна, накладеної на квартиру АДРЕСА_1 , накладеної на ім`я ОСОБА_3 на підставі постанови про накладення арешту на майно від 27.11.2007 року слідчим в особливо важливих справах СУ ГУМВС України в м. Києві; з копії постанови про накладення арешту на майно від 27 листопада 2007 року слідчим в особливо важливих справах СУ ГУМВС України в м. Києві, розглянувши матеріали кримінальної справи № 50-4268, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України накладено арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Позивачем не надано суду жодного належного доказу, яким підтверджувався б факт, що при закритті кримінальної справи після смерті обвинуваченого ОСОБА_4 не було розглянуто питання щодо зняття арешту з майна, постанова про закриття кримінального провадження суду не надана. Про даний факт зазначає лише відповідач у відзиві, при цьому не додає жодного належного доказу на їх підтвердження.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, жодних клопотань щодо витребування доказів від учасників розгляду на вирішення суду не подавалися, суд приходить до висновку, що заявлений позов є не обґрунтованим та недоведеним та вимоги позивача про скасування обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, накладеної на квартиру АДРЕСА_1 та зареєстрованої Першою київською обласною державною нотаріальної контори 05.12.2007 року за № 6165399, не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 16, 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України, ст. 12, 81, 83, 89, 141, 142, 247, 263-265, 268, 352 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в м. Києві, третя особа: Перша Київська обласна державна нотаріальна контора про скасування арешту - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Н.Ф. Карабаза