П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2024 року м. Київ

Справа №361/1080/22

Апеляційне провадження №22-ц/824/3318/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Мережко М.В., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Бевзи А.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Радзівіл А.Г. 01 грудня 2023 року в м. Бровари, у справі за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2022 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому просив зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 01 квітня 2004 року до 31 серпня 2007 року в сумі 11400,18 грн, середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні з 06 липня 2006 року по день фактичного розрахунку, з 31 серпня 2007 року по день фактичного розрахунку та стягнути з відповідача судові витрати.

Свій позов обґрунтовував тим, що позивач працював на посаді помічника-консультанта народних депутатів України без поширення дії Закону України «Про державну службу» з наступною кількістю календарних днів невикористаної щорічної відпустки:

- 4 скликання ОСОБА_2 з 01 квітня 2004 року по 06 липня 2006 року - 36 календарних днів щорічної основної відпустки;

- 5 скликання ОСОБА_3 з 07 липня 2006 року по 31 серпня 2007 року - 34 календарних днів щорічної основної відпустки.

При звільненні позивач подав заяву від 19 лютого 2021 року про виплату належної йому суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки.

Листом від 24 березня 2021 року № 15/26-2021/103890 Апарат Верховної Ради України відмовив у виплаті грошової компенсації за невикористану відпустку, оскільки народний депутат самостійно у межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, здійснює розподіл місячного фонду оплати праці, надає матеріальну допомогу та компенсацію за невикористану відпустку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 лютого 2022 року вирішено закрити провадження у справі № 640/9116/21 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії; роз`яснено ОСОБА_1 , що повторне звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про закриття провадження у справі не допускається, розгляд такої справи віднесено до юрисдикції відповідного місцевого загального суду у порядку норм Цивільного процесуального кодексу України.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на вимоги ст. 47, ч. 1 ст. 83, ст. 94, ст.116, ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. 2, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», а також на ст. 2 Закону України «Про оплату праці». Позивач вказує на те, що він був прийнятий та звільнений з посади помічника консультанта народного депутата України розпорядженнями керівника Апарату Верховної Ради України, а тому перебував у трудових відносинах саме із відповідачем, а не із народним депутатом України. А отже видатки з виплати позивачу грошової компенсації має нести Апарат Верховної Ради України у межах кошторису витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України. При цьому, відсутність бюджетного асигнування не звільняє відповідача від виплати гарантованої законом компенсації при звільненні.

Відтак, вважає, що відповідач зобов`язаний нарахувати та сплатити грошову компенсацію відповідно до кількості невикористаних днів відпустки, яких за 2006 рік було 36 днів, а в 2007 році - 34 дні, тому виходячи із заробітної плати позивача за ці роки розмір компенсації становить 11400,18 грн.

Окрім цього, оскільки предметом позову є вимоги, задоволення яких прямо залежить від визнання судом протиправності у поведінці відповідача, тобто від встановлення вини відповідача у невиплаті належних позивачу сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, за наслідками доведення позивачем і встановлення судом такої обставини (вини відповідача), відповідач повинен понести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні в кожному зі скликань, в яких позивач працював та був звільнений, передбачену приписами частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, а саме, виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за кожне зі скликань, в яких позивач працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України.

Позивач був звільнений з посад помічника-консультанта народного депутата України 06 липня 2006 року та 31 серпня 2007 року і належні суми компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при кожному з цих звільнень не були виплачені, тому відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки з вказаних дат по день фактичного розрахунку.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов'язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні - задоволено частково.

Зобов`язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 70 календарних дні за період роботи з 01 квітня 2004 року по 06 липня 2006 року, а також з 07 липня 2006 року по 31 серпня 2007 року в розмірі 11400,18 грн.

Зобов'язано Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 01 вересня 2007 року по день фактичного розрахунку, але не більше як за три місяці.

Стягнуто із Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Стягнуто з Апарат Верховної Ради України на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Не погодився із вказаним рішенням суду позивач, ним була подана апеляційна, в якій вказується на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки судом не визначена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вказує, що за період з 06 липня 2006 року по 12 грудня 2023 року було 4379 робочих днів, а тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 1378421,62 грн, за період з 31 серпня 2007 року по 12 грудня 2023 року було 4088 робочих днів, а тому сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 425192,88 грн. Отже загальна сума, що підлягає до стягнення становить 180614,50 грн. також зазначає, що при звільненні йому не було надано інформацію про наявність невикористаної відпустки, а тому про порушення своїх прав він не був обізнаний до 2021 року.

На підставі викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині незадоволених позовних вимог та стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні і повному обсязі по день фактичного розрахунку.

Також не погодився з рішенням суду відповідач, представником відповідача подана апеляційна скарга, в якій він вказує на те, що умови проходження служби помічниками-консультантами народних депутатів України є специфічними: безпосереднім роботодавцем та керівником помічника-консультанта є народний депутат України, який самостійно визначає їх кількість, посадові обов`язки, напрямки діяльності, особисто встановлює заробітну плату помічникам-консультантам, підписує табель обліку робочого часу своїх помічників-консультантів, розподіляє між ними фіксований фонд заробітної плати, премії та інше. А тому вважають, що вони не були роботодавцем позивача і не несуть відповідальності перед позивачем. Разом з цим вказують, що на час звільнення позивачем не висувалось жодних вимог і заперечень щодо виплачених йому сум, що свідчить про відсутність спору.

На підставі викладеного просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача, посилається на усталену судову практику щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. На підставі викладеного просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Цикалевич В.М. підтримав подану стороною позивача апеляційну скаргу та просив про її задоволення. Проти апеляційної скарги поданої стороною відповідача заперечував та просив залишити її без задоволення.

Представник відповідача - Осядла М.В. заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги позивача, підтримала подану відповідачем апеляційну скаргу, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 696 від 17 березня 2004 року позивач ОСОБА_1 був зарахований з 01 березня 2004 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України від виборчого округу № 93 Київської області ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень. Підставою видання наказу визначено - подання народного депутата України ОСОБА_2 та заява ОСОБА_1 , копії яких також наявні в матеріалах справи /а.с.48-50/

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 4681 від 02 серпня 2006 року позивач ОСОБА_1 був звільнений з 06 липня 2006 року з посади помічника-консультанта народного депутата України від виборчого округу № 93 Київської області ОСОБА_2 у зв`язку з припиненням повноважень народного депутат України. Підставою видання наказу визначено - заява ОСОБА_1 , п. 2 ст.36 КЗпП України та п.1.2. статті 4.5. Положення про помічника народного депутата України затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР /а.с.51,52/.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 5387 від 06 вересня 2006 року позивач ОСОБА_1 був зарахований з 07 липня 2006 року на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 , на час його депутатських повноважень без поширення дії Закону України «Про державну службу». Підставою видання наказу визначено - подання народного депутата України ОСОБА_3 та заява ОСОБА_1 , копії яких також наявні в матеріалах справи /а.с.53-55/.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради № 5946 від 07 вересня 2007 року позивач ОСОБА_1 був звільнений з 31 серпня 2007 року з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 за власним бажанням (ст.38 КЗпП України). Відділу бухгалтерського обліку, фінансів, планування та контролю було визначено провести виплату компенсації за 34 календарні дні невикористаної відпустки у межах фонду, встановленого народному депутату України ОСОБА_3 для оплати праці помічників-консультантів відповідно до ст.34 Закону України «Про статус народного депутат України» Підставою видання наказу визначено - подання народного депутата України ОСОБА_3 та заява ОСОБА_1 , п. 2 ст.36 КЗпП України копії яких також наявні в матеріалах справи /а.с.56-58/.

Матеріали справи місять копії розрахункових листів ОСОБА_1 , згідно з якими йому : у травні 2006 року була здійснена виплата за відпрацьований час 1845,00 грн, за невикористану відпустку - 36 календарних днів в розмірі 491,22 грн; в черні та липні 2006 року була здійснена виплата за лікарняними листами; в серпні 2007 року була здійснена виплата за відпрацьований час, виплата за лікарняними листами та утримана переплата /а.с.61-62/.

Відповідачем був здійснений розрахунок відпустки ОСОБА_1 за період з 01 серпня 2006 року по 31 липня 2007 року, визначено 34 календарних дні невикористаної відпустки та 5883,03 грн компенсації /а.с.68/.

Згідно з Кошторисом видатків на здійснення повноважень Верховної Ради України у 2007 року, загальний розмір видатків був визначений у сумі 696602,2 грн /а.с.63-67/.

Відповідно до довідки Управління справами Апарату Верховної Ради України по зарплаті № 9-1-15/306 від 18 березня 2021 року заробітна плата позивача за період з липня 2005 по червня 2006 року складала 53925,21 грн /а.с.18/.

Згідно з довідкою Управління справами Апарату Верховної Ради України по зарплаті № 9-1-15/307 від 18 березня 2021 року заробітна плата позивача за період серпня 2006 - липня 2007 року складала 61598,83 грн, при цьому у червні 2007 року було виплачено 2431,06 грн, а в липні 2007 року - 1937,49 грн /а.с.16/.

Управлінням справами Апарату Верховної Ради України також була видана довідка № 20-17/248 від 18 березня 2021 року Куликівському про те, що він з 01 квітня 2004 року по 06 липня 2006 року працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 без поширення дії закону України «Про державну службу». За вказаний період не використано 36 календарних днів щорічної основної відпустки. З 07 липня 2006 року по 31 серпня 2007 року він працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 без поширення дії закону України «Про державну службу». За вказаний період не використано 34 календарних днів щорічної основної відпустки /а.с.15/.

Апарат Верховної Ради України в листі № 15/26-2021/103890 від 24 березня 2021 року адресованому позивачу ОСОБА_1 , вказав на те, що усі виплати помічникам-консультантам здійснюються тільки у межах загального фонду, який встановлюється народному депутату України ля виплати оплати праці помічників-консультантів. Вказано на те, що при звільненні з посади помічника-консультанта народного депутата України четвертого скликання ОСОБА_2 06 липня 2006 року ОСОБА_1 виплачена компенсація за 36 календарних днів щорічної основної невикористаної відпустки. Також вказано, що на момент звільнення (станом на 31 серпня 2007 року) економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_3 було недостатньо для здійснення компенсації за невикористану основну щорічну відпустку у повному обсязі, у зв`язку з чим здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку не вбачається можливим /а.с.13-14/.

Виконувач обов`язків керівника Управління справами Верховної Ради України в листі № 15/14-2022/79480 від 17 травня 2022 року, адресованому керівникові відділу зав`язків з органами правосуддя Апарату Верховної Ради України, вказав, що при звільненні ОСОБА_1 06 липня 2006 року з посади помічника-консультанта народного депутата України четвертого скликання ОСОБА_2 йому виплачено компенсацію за 36 календарних днів щорічної основної відпустки. Вказано на те, що відповідно до норм витрат на одного народного депутата України фонд оплати праці помічників-консультантів на 2007 рік становив 12218 грн. Протягом 2007 року помічнику-консультанту ОСОБА_1 нараховано та виплачено премію на загальну суму 5510,83 грн. Також вказано на те, що зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України та без внесення змін до Закону України про Державний бюджет на відповідний рік, здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату компенсації при звільненні 31 серпня 2007 року за 34 календарні дні невикористаної основної щорічної відпустки в розмірі 5883,03 грн не було правових підстав /а.с.59-60/.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 лютого 2022 року у справі № 640/9116/21 закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, так як справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства /а.с.18-21/.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 3 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк.

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов`язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Частиною 1 ст. 23 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 6 ст. 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України (далі - Положення) помічники-консультанти народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2.2. Положення на помічників-консультантів народного депутата України, які прикріплені для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України, поширюється дія розділів III, VI та VII Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Апарату Верховної Ради України.

Відповідно до статті 4.1. Положення розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

В ст.4.4. Положення визначено, що помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

Відповідно до ч.4 ст.4.7. Положення витрати Верховної Ради України, виконавчих органів, органів місцевого самоврядування, пов`язані з діяльністю помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі щодо оплати додаткової відпустки, входять до переліку витрат для забезпечення діяльності народного депутата України.

В порядку ч.ч.1,4 ст.83 КЗпП України та ч.ч.1, 4 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

У ст. 233 КЗпП України визначені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, а саме працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга).

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року справа № 1-5/2012 вказав на те, що аналіз положень ст.ст. 117, 233 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у Постанові від 27 березня 2019 року у справі № 757/9144/16 вказав на те, що аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що саме на Апарат Верховної Ради України покладені повноваження як кадрового так і фінансового забезпечення прикріплених помічників-консультантів народного депутата України, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі. Тобто, саме Апарат Верховної Ради України здійснює виплату заробітної плати та інших виплат таким помічникам-консультантам, а народні депутати України здійснюють виключно визначення кількості помічників-консультантів, з огляду на розмір загального фонду, які встановлюються для оплати праці, та розподіл (не виплату) їх місячного фонду заробітної плати, яка не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату.

Верховний Суд у Постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №825/224/17 виклав правовий висновок, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку (п.37).

Велика Палата Верховного Суду постановах від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №711/4010/13-ц звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

§ розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

§ період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

§ ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

§ інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

З наведених обставин вбачається, що позивач працював на посаді помічника-консультанта народних депутатів України без поширення дії Закону України «Про державну службу»: 4 скликання ОСОБА_2 з 01 квітня 2004 року по 06 липня 2006 року - 36 календарних днів щорічної основної відпустки; 5 скликання ОСОБА_3 з 07 липня 2006 року по 31 серпня 2007 року. Позивач перебував в трудових відносинах саме з відповідачем, оскільки саме ним видавались накази про прийняття та звільнення позивача, здійснювалась виплата заробітної плати.

За даними відповідача у 2006 році позивач мав невикористаної щорічної основної відпустки - 36 календарних днів, а в 2007 році - 34 календарних днів. Проте у травні 2006 році відповідачем позивачу була виплачена компенсація за невикористану відпустку - 36 календарних днів, що підтверджується розрахунковим листом, про це також свідчить і відсутність у наказі про звільнення посилання на наявність невикористаної відпустки. А отже вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 01 квітня 2004 року по 06 липня 2006 року слід визнати безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

При звільненні позивача у 2007 році відповідачем було вказано про наявність 34 календарних днів невикористаної відпустки, проте не буз зазначений розмір компенсації. Матеріали справи містять дані про здійснений відповідачем розрахунок компенсації за невикористану позивачем відпустку за період роботи з 07 липня 2006 року по 31 серпня 2007 року в розмірі 5883,03 грн. Фактичний розрахунок з позивачем не був проведений відповідачем ні при звільненні, ні станом на час розгляду справи, а отже порушення прав позивача має триваючий характер.

За таких обставин, невикористані позивачем дні основної щорічної відпустки підлягають компенсації відповідачем, на фінансовому забезпеченні якого і перебував позивач.

Доводи відповідача в тій частині, що відповідач здійснив розрахунок з позивачем у повному обсязі в межах фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України колегія суддів відхиляє та зазначає про таке.

Виплата роботодавцем працівнику грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні з роботи є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні та не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці. А обмежене фінансування державних органів жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у особи права на отримання гарантованої законом виплати грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку при звільненні, у тому числі з посади помічника-консультанта народного депутата України. Чинним законодавством не передбачено обмеження у виплаті компенсації за невикористану відпустку у зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України або отримання згоди народного депутата України, чи отримання премій.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що позовна вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані 34 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України без поширення Закону України «Про державну службу» є обґрунтованою, проте враховуючи наявні дані про визначений розмір компенсації належним способом захисту є стягнення з відповідача на користь позивача суми в розмірі 5883,03 грн.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з довідкою по заробітній платі позивача за 2007 рік йому було виплачено в останні повні два місяці роботи, у червні 2007 року - 2431,06 грн, а в липні 2007 року - 1937,49 грн. Кількість робочих днів у цей період становила - 41 день. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить 106,55 грн. ((2431,06 + 1937,49):41 = 106,55) (а.с.т.1 а.с.174).

Кількість робочих днів у період з 01 вересня 2007 року по 16 травня 2024 року становить 4282. Відповідно сума компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка вираховується шляхом множення суми середньоденного заробітку на кількість робочих днів затримки розрахунку має становити 456247,1 грн.

Однак, при вирішенні спору слід враховувати правову природу та розмір простроченої заборгованості роботодавця, обставини у зв'язку з якими пов`язана затримка, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та інші обставини.

У даній справі вказана вище заборгованість виникла у зв`язку з невиплатою позивачу в день звільнення компенсації за невикористану відпустку. Однак, протягом 15 років з моменту звільнення до першого звернення до суду, позивач жодних вимог до відповідача з приводу здійснення з ним неповного розрахунку при звільнені не заявляв. Даних про ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивач не зазначив. Тому, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи конкретні обставини цієї справи, колегія суддів вважає, що обсяг відповідальності відповідача перед позивачем є непропорційним наслідкам порушення, він не повинен бути направлений на збагачення позивача, він має виключно компенсаційний характер. А тому є доцільним зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з суми 456247,1 грн до суми 5883,03 грн. Вказана сума є справедливою та співмірною із встановленим розміром заборгованості на день звільнення в розмірі 5883,03 грн.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що при вирішенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені судом першої інстанції не враховані доводи відповідача, не надано належної оцінки обставинам, які зумовили порушення, а тому рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог частково.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України - задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2023 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 5883,03 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 5883,03 грн. А всього 11766, 06 грн.

В іншій частині позовні вимоги - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: М.В. Мережко

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 30 травня 2024 року.