Справа № 381/5235/23
Провадження № 2/369/3787/24
РІШЕННЯ

Іменем України

04.06.2024 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Соловюк В.І.

за участі

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року позивач звернувсь до Фастівського міськрайонного суду Київської області з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням суду з нього стягнені аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , 2001 року народження, в розмірі 1/7 частини доходу на період його навчання, але не більше 23-х років. На час прийняття судом рішення його син навчався на денній формі навчання у Фізико-технічному інституті Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського». Рішення суду виконувалось, заборгованість по аліментам відсутня. 27 вересня 2022 року виконавче провадження закінчено, оскільки син ОСОБА_3 достроково припинив навчання та був відрахований за власним бажанням з 3-го курсу ще за наказом від 26 січня 2021 року. Про цю обставину ні син, ні відповідачка по справі його не повідомляли. Тобто з вини ОСОБА_2 , яка діяла умисно та недобросовісно, ним здійснено значну переплату по рішенню суду на суму 97 000 грн. У добровільному порядку відповідачка грошові кошти не повертає, тому вважає своє право порушеним.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 97 000 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 листопада 2023 року цивільну справу направлено до Києво-Святошинського районного суду Київської області для розгляду за підсудністю.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2024 року відкрито провадження по справі та розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

19 лютого 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову відповідачка ОСОБА_2 вказала, що дійсно ОСОБА_3 за власним бажання припинив навчання, оскільки вирішив змінити напрямок свого навчання та займатись графікою, дизайном. Після відрахування з університету син самостійно продовжив навчання, відвідував відповідні курси. Через відсутність будь-якого спілкування з сином, позивачу нічого й не було відомо. Отримувані аліменти за спірний період, вона повністю віддавала сину, який витрачав їх і на своє утримання. Через постійні навчання, дитина не могла працювати, самостійного доходу не мав. Вважає доводи відповідача про недобросовісність надуманими та необгрунтованими. Просила відмовити у задоволенні позову.

26 лютого 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивач вказав, що фактично відповідачка визнала ту обставину, що підстава для стягнення аліментів припинилась з 26 січня 2021 року і те, що він сплатив за спірний період кошти в розмірі 97 000 грн. Зазначив, що це грошові кошти не були добровільною сплатою дитині, а це сплати саме на аліменти по рішенню суду на рахунок матері. Подані докази на придбання техніки не підтверджено для кого саме ця техніка та за які кошти вона придбана. Син ОСОБА_3 зареєстрований як ФОП з 2021 року, тому мав змогу працювати і себе утримувати. Через складні відносини у нього з відповідачкою та сином, він не міг дізнатись про припинення навчання, а останні йому нічого не повідомили, тому така поведінка є недобросовісною. Просив позов задоволити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 поданий позов підтримав. Суду пояснив, що він сплачував добросовісно та регулярно. Також продовжує сплачувати аліменти на утримання молодшого сина. З старшим сином не спілкується через відсутність такого бажання у ОСОБА_3 . Вважає поведінку відповідачки недобросовісною. Просив позов задоволити.

У судовому засіданні відповідачка проти позову заперечував. Суду пояснила додатково, що між ними склались напружені відносини, в тому числі щодо утримання спільних дітей. Дійсно кошти вона отримувала, передавала їх дитині, який витрачав їх на своє навчання та утримання. У цей період вона не працювала, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, тому самостійного заробітку немає та немала можливості допомагати старшому сину. Сам же позивач у неї нічого не запитував щодо старшого сина. Просила відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні ОСОБА_4 , допитаний у якості свідка, суду показав, що у нього з татом відсутні будь-які відносини. Дійсно, за власним бажання він припинив навчання в університеті та продовжив навчання в іншому напрямку. Грошові кошти, отримувані мамою у якості аліментів, вона віддавала йому. Він придбав техніку, необхідну як для навчання, так і подальшої роботи, проходив навчання на спеціальних курсах, оплачував житло, придбавав продукти харчування та інші речі першої необхідності. Самостійного заробітку, достатнього для свого забезпечення, не мав.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії

справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 05 червня 2019 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/7 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 05 березня 2019 року на період його навчання, але не більше 23-х річного віку (справа №755/3696/19).

Постановою державного виконавця Соломянського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві від 31 жовтня 2019 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів (ВП 60464154).

З листа Навчально-наукового Фізико-технічного інституту Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» №17/2700 від 15 червня 2022 року вбачається, що ОСОБА_4 , 2001 року народження, був відрахований за власним бажанням наказом №341-с від 26 січня 2021 року з 3-го курсу.

Постановою головного державного виконавця Солом`янського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 27 вересня 2022 року виконавче провадження закінчено (ВП 60464154), рішення боржником виконано у повному обсязі, заборгованість відсутня.

Позивач надав копії квитанції про сплату аліментів на утримання сина ОСОБА_3 на загальну суму 96 793,13 грн.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У відповідності зі ст.ст. 11, 15 вказаного Закону, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

З пояснень сторін вбачається, що між ОСОБА_1 склались напружені відносини з ОСОБА_2 та відсутнє спілкування між батьком та сином ОСОБА_3 . Після ухвалення рішення суду ОСОБА_1 виконував обов`язок по сплаті аліментів, але життям сина не цікавився, а син ОСОБА_3 з ОСОБА_2 не повідомляли про вподобання сина, припинення навчання в університеті.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Аліментні виплати у розмірі 97 000 грн., про повернення яких просив заявник ОСОБА_1 , останній здійснив не добровільно, а в примусовому порядку в межах відкритого виконавчого провадження №60464154 з примусового виконання виконавчого листа по справі №755/3696/19, виданого 04 жовтня 2019 року Солом`янським районним судом м. Києва, тому суд приходить до висновку про неможливість повернення цих коштів платнику аліментів в порядку, визначеному статтею 1215 ЦК України, враховуючи також те, що аліменти не підлягають поверненню і не відносяться до кондиційних зобов`язань, тобто не можуть бути безпідставно набутими.

Так, за загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню.

Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.

ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо.

Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи - носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась її мати в інтересах дитини, відсутні правові підстави для стягнення їх із стягувача на користь боржника як безпідставно набутих.

Як вбачається з матеріалів справи, у ній відсутні докази, які можуть підтвердити обставини, що аліменти були безпідставно набутими, адже підстава для їх сплати не була скасована, змінена. Боржником не доведено недобросовісність набувача, зважаючи на відсутність доказів того, що стягувач достеменно знала про те, що на неї покладений обов`язок повідомляти боржнику про припинення сином навчання у вузі; не доведено умислу на безпідставне збагачення стягувача; виникнення так званої «переплати» внаслідок судової помилки не залежало від поведінки і волі стягувача, позаяк вона не здійснила жодних дій для отримання надмірних коштів з метою збагачення; відсутні докази реальної наявності цих коштів у стягувача станом на зараз, не встановлено факту нецільового використання коштів, що могло б свідчити про збагачення стягувача; у стягувача немає обов`язку перевіряти правильність судового рішення на дотримання норм законодавства, зважаючи на принцип «jura novit curia» («суд знає закони»).

Відповідно до положень статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини.

У даній справі аліментні кошти витрачались ОСОБА_3 на своє утримання, на навчання, на придбання нової техніки, повязаної з навчанням та подальшою роботою, судом не встановлено будь-якої несумлінності з боку останнього та його матері, зворотного ОСОБА_1 не доведено. Враховуючи викладене, повернення аліментів у досить значному розмірі 97000 грн. може зашкодити інтересам сина та поставити під загрозу йго право на належний рівень життя та гармонійний розвиток особистості. Посилання позивача на те, що син зареєстрований як ФОП та міг отримувати дохід, суд оцінює критично та враховує, що позивач належних та допустимих доказів цій обставині не надав, обмежився лиш власними припущеннями, не заявив клопотань про їх витребування та складнощів в їх отрмианні.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 179 СК України саме ОСОБА_3 є власником одержаних на його утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимоги заявника про повернення сплачених на утримання власної дитини аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України.

Враховуючи викладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у вигляді аліментів, які отримані ОСОБА_2 внаслідок примусового виконання судового рішення про стягнення аліментів, оскільки у розумінні положень закону такі грошові кошти поверненню не підлягають.

Доводи позивача про застосування до спірних правовідносин положень ст. 1215 ЦК України, зважаючи на недобросовісність дій стягувача ОСОБА_2 , судом відхиляються, оскільки ОСОБА_1 , як платником, під час розгляду справи не було доведено належними та допустимими доказами тієї обставини, що одержувач аліментів ОСОБА_2 чи син ОСОБА_3 діяли недобросовісно.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовити.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 04 червня 2024 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ