ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4831/24 Справа № 205/1747/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2018 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа: ОСОБА_1 , про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначив, що 09.11.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ML-302/388/2007, згідно умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 47 000,00 доларів США.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 09.11.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки.

Разом з тим, відповідачі свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконали, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої станом на 10.03.2015 року склав 45211,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10.03.2015 року становить 982693,18 грн., в т.ч.: по тілу кредиту 38854,70 доларів США, що становить 844534,49 грн.; по відсоткам 2246,21 доларів США, що становить 48822,97 грн.; по пені 3472905,06 грн.

Враховуючи зазначене, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором 982693,18 грн., яка складається з: заборгованості по тілу кредиту 38854,70 доларів США, що становить 844534,49 грн.; заборгованості по відсоткам 2246,21 доларів США, що становить 48822,97 грн.; заборгованості по пені 89335,72 грн.; стягнути судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа: ОСОБА_1 , про визнання кредитного договору недійсним.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що 09.11.2007 року між ним та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № ML-302/388/2007 у розмірі 47000,00 доларів США. Вважає, що Банком порушено положення Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема не було повідомлено позичальника про сукупну вартість кредиту. Умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 просив визнати недійсним кредитний договір № ML-302/388/2007 від 09.11.2007 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2018 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна`заборгованість за кредитним договором № ML-302/388/2007 від 09.11.20007 року станом на 24.03.2015 року в розмірі 982693,18 грн., яка складається з: заборгованості по тілу кредиту 38854,70 доларів США, що становить 844534,49 грн.; заборгованості по відсоткам 2246,21 доларів США, що становить 48822,97 грн.; заборгованості по пені 89335,72 грн.

Стягнуто рівними частками з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа: ОСОБА_1 , про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог до неї, скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині, яким у задоволенні позову банку щодо неї відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи.

Зазначає, що судом не застосовано ч. 4 ст. 559 ЦК України, яка підлягала застосуванню, оскільки порука є припиненою.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.11.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ML-302/388/2007, згідно умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 47000,00 доларів США на придбання нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 , з датою остаточного повернення кредиту 09.11.2022 року, зі сплатою фіксованого відсотку 3,99% та FIDR (процентна ставка, яка може змінюватись Банком в порядку, передбаченому цим Договором), а позичальник зобов`язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених Договором та графіком платежів .

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань, 09.11.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № SR-302/388/2007, за умовами якого поручитель зобов`язалась, у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором, здійснити виконання боргових зобов`язань в обсязі, заявленому кредитором .

09.11.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № РСL-302/388/2007, за умовами якого останній передав Банку в іпотеку нерухоме майно квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

30.01.2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу, за умовами якого позивач набув право вимоги за кредитним договором № ML-302/388/2007 від 09.11.2007 року .

Станом на 24.03.2015 року відповідно до розрахунку виникла заборгованість у розмірі 45211,00 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10.03.2015 року становить 982693,18 грн., в т.ч.: по тілу кредиту 38854,70 доларів США, що становить 844534,49 грн.; по відсоткам 2246,21 доларів США, що становить 48822,97 грн.; по пені 3472905,06 грн.

Стягуючи заборгованість з поручителя суд першої інстанції виходив з того, що поручитель як солідарний боржник має нести відповідальність у такому ж розмірі, що і позичальник.

Апелянтом оскаржується рішення лише в частині позовних вимог до ОСОБА_1 , а тому в іншій частині рішення суду апеляційним судом не переглядається.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (ч. 1 ст. 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у ст. 554 цього Кодексу.

Порука припиняється після закінчення строку встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом (ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Зміни в ч. 4 ст. 559 ЦК України внесені згідно з Законом країни «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування2 № 2478-VIII від 03.07.2018 року, а тому до спірних відносин необхідно застосувати редакцію ст. 559 ЦК України, яка діяла до 03.07.2018 року.

Отже порука це строкове зобов`язання і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.. 251, 252 ЦК України).

Необхідно звернути увагу, що умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні ст.. 251 , ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З аналізу ч. 4 ст. 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзитивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися, як строк протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов`язання.

Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Разом з тим, якщо умовами Кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст.. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник то зазначені правила (з урахуванням положень ч. 4 ст. 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Згідно п. 2.4 Кредитного договору №ML-302/388/2007 від 09.11.2007року, п. 1.5.1. Частини 2 Кредитного договору сторони досягли згоди щодо погашення кредиту шляхом сплати щомісячних платежів.

Оскільки Кредитним договором передбачено сплату періодичних платежів, а за договором поруки поручитель відповідає за зобов`язаннями згідно з кредитним договором перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя.

Тобто, якщо до вимог, заявлених до боржника, застосовується загальний строк давності передбачений ст. 257 ЦК України, то до вимог, заявлених до поручителя вказаний строк обмежується строком дії поруки відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на розгляду справи в суді першої інстанції).

Така правова позиція відповідає правовому висновку, що викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12 (провадження 14-145цс18), в якій підтримала правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6- 3087цс16 та в інших.

Згідно з Розрахунком заборгованості по Клієнту ОСОБА_2 ( НОМЕР_1 ) за Кредитним договором №ML-302/388/2007 від 09.11.2007року, борг виник з 09.08.2013року (а.с.61-62).

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів лише 12.03.2015 року (а.с.1-2), а тому колегія суддів приходить до висновку, що Позивач пропустив шестимісячний строк передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України для звернення з вимогами до поручителя, а тому позовні вимоги в частині стягнення солідарно з поручителя заборгованості за Кредитним Договором не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, невірно застосував норму матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення в частині задоволення позовних вимог щодо солідарного стягнення з поручителів заборгованості за Кредитним договором, з одночасним ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд в порядку розподілу судових витрат між сторонами вважає за необхідне стягнути з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2740,50 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2018 року в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженої відповідальності «ОТП Факторинг Україна» судовий збір на користь ОСОБА_1 в розмірі 2740,50 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: