Справа № 523/8765/23
Провадження №2/523/1267/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" травня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря - Щербан О.Д.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідачів- ОСОБА_2 ,

представника третьої особи АТ "ПУМБ" - Васильчикова І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 9 в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи: Акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк», ОСОБА_6 , про витребування майна із чужого незаконного володіння,

УСТАНОВИВ:

23 травня 2023 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи: АТ «Перший Український міжнародний банк», ОСОБА_6 , про витребування квартири АДРЕСА_1 .

В обгрунтування своїх вимог позивач зазначив, що реєстрація 28 квітня 2017 року права власності на предмет іпотеки, а саме квартиру, є незаконною, у зв`язку з чим він звернувся в 2020 році з позовом про скасування запису про державну реєстрацію. 26 червня 2020 року банк продав квартиру ОСОБА_6 , який в свою чергу 29 грудня 2021 року продав ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .. Позивач вважає, що квартира була примусово відчужена поза його волею та без його відома. Внаслідок зазначеного вимушений звернутися з даним позовом для ефективного захисту своїх прав. Також позивач зазначив, що банком не було зроблено оцінки предмета іпотеки за якою звернуто стягнення, ціна предмету іпотеки не погоджувалася з власником майна, тому вінтбув позбавлений можливості отримати відшкодування різниці вартості та знати, чи має він право на таку компенсацію. Звертаючись до суду позивач вказав на належний спосіб захисту на підставі ст.388 ЦК України.

Відповідачка ОСОБА_4 подала відзив на позов за яким заперечувала проти вимог та вказала на те, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Застереження щодо переходу у власність, як правова підстава переходу права власності на спірну квартиру від ОСОБА_3 до АТ «ПУМБ», міститься у іпотечному договорі від 11.10.2007 року, який укладено між позивачем та АТ «ПУМБ». Укладаючи цей договір, ОСОБА_3 погодився на всі його умови, тобто виявив свою волю, у тому числі й на настання правових наслідків у разі невиконання умов договору з боку позивача (ст.ст. 638, 640 ЦК України). Ураховуючи вищенаведене, вважає, що до спірних правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачками, не підлягає застосуванню ст. 388 ЦК України.

25 травня 2023 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

28 вересня 2023 року провадження у даній справі зупинено до розгляду справи №523/7647/20 за позовом ОСОБА_3 до акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк», треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

19 січня 2024 року провадження у справі поновлено.

29 лютого 2024 року закінчено підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити з підстав вказаних в ньому.

Представник відповідачів заперечувала проти задоволення позову з підстав зазначених у відзиві.

Представник третьої особи АТ «Перший Український міжнародний банк» заперечував проти вимог та зазначив, що позов є безпідставним, позивач доводить свою позицію порушенням з боку банку, однак скерував свої вимоги до останніх набувачів нерухомого майна. В розумінні ч.1 ст.388 ЦК України позивач мав би доводити факт вибуття нерухомого майна без його волі скерувавши вимоги до банку та доводити порушення процедури позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до ст.ст.36,37 Закону України «Про іпотеку» . Факт правомірності набуття права власності на спірне майно в позасудовому порядку за банком встановлено рішенням суду від 9 листопада 2023 року у справі №523/7647/20. Крім того, представник третьої особи звернув увагу на те, хоч і позивач до банку з таких підстав не звертався, однак вважає за необхідне повідомити, що оцінка іпотечного майна визначалася, а позивач підписавши умови договору іпотеки погодився як з переходом права власності так і з способом визначення вартості майна. Позивач за умовами договору іпотеки взяв на себе обов`язок вчиняти всі залежні від нього дії, які можуть зробити процес переходу права власності належним, простим та максимально швидким, однак він зловживає своїми правами, неодноразово вже звертався з позовами, чим демонструє недобросовісну поведінку.

Третя особа ОСОБА_6 заяв та клопотань не подавав.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

11 жовтня 2007 року між ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», назву якого в подальшому змінено на АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №5759219 про надання кредиту в сумі 72 000 доларів США на строк з 11 жовтня 2007 року по 11 жовтня 2023 року зі сплатою 11,9% річних за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 11 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» було укладено іпотечний договір, предметом іпотеки стала квартира АДРЕСА_2 . Договір було посвідчено 14 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. та одночасно була накладена заборона на відчуження вказаної квартири.

06 вересня 2011 року Суворовським районним судом м.Одеси ухвалено рішення у справі №2-2697 2011 рік за позовом ПАТ «Перший Український Міжнародний банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , про стягнення боргу за договором кредиту, позов задоволено, стягнуто солідарно суму боргу за договором кредиту №5759219 від 11.10.2007 р. - 99121,94 доларів США, суму штрафу у розмірі 42950 грн, а також три відсотки річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 3812,41 долари США, та судові витрати в рівних частинах.

Вказаним рішенням встановлено, що з 12 лютого 2009 року ОСОБА_3 припинив виконання грошового зобов`язання.

30 серпня 2016 року ПАТ «ПУМБ» направив ОСОБА_3 вимогу за змістом якої повідомив про порушення зобов`язання , прострочену заборгованість та у випадку невиконання вимоги про початок процедури звернення стягнення на предмет іпотеки (прийняття предмету іпотеки у свою власність)через 30 днів з моменту отримання вимоги. Ціна предмету іпотеки встановлюється на підстави оцінки суб`єкта оціночної діяльності за кошти іпотекодавця.

22 грудня 2016 року Суворовський районний суд м.Одеси постановив ухвалу у справі №523/16089/16-ц за заявою ПАТ «ПУМБ» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчих листів №2-2697/11 до виконання, вимогу задовольнив.

Як вбачається з висновку про вартість майна , складеного 25 квітня 2017 року оцінювачем суб`єкта оціночної діяльності асоціації «УкрЕксПроБуд» - ОСОБА_8 , ринкова вартість квартири на 25 квітня 2017 року, без ПДВ, склала 677064 грн.

28 квітня 2017 року державним реєстратором філії КП «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Одеської області було здійснено реєстрацію права власності на предмет іпотеки: квартира АДРЕСА_2 за ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк».

26 червня 2020 року між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу за яким банк відчужив квартиру за 482000 грн..

29 грудня 2021 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , укладено договір купівлі-продажу за яким ОСОБА_6 передав у власність відповідачам квартиру, продаж якої здійснено за 542558 грн..

09 листопада 2023 р Суворовським районним судом м.Одеси розглянуто цивільну справу №523/7647/20 за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відмовлено в задоволенні позову.

За змістом вказаного рішення ОСОБА_3 оспорювалася процедура звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме, відсутність його згоди на такий порядок реалізації, відсутність письмових вимог про усунення порушень зобов`язання та доказів направлення та отримання її іпотекодавцем. Умови договору іпотеки є самостійною підставою для переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя не є застереженням в розумінні ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України від 25.12.2008 року №800-VI, а лише передбачають один із можливих способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

За висновками суду твердження позивача про незаконність реєстраційних дій є необґрунтованими, та було встановлено, що ОСОБА_3 направлялось повідомлення щодо необхідності усунення порушень основних зобов`язань.

Відповідно до пункту 4.4 іпотечного договору, у разі порушення умов кредитного договору та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає особі яка порушила свої обов`язки, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не більш ніж 30 - ти денний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору та /або чинного законодавства України . Положення цього пункту не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 Закону України «Про іпотеку», без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знецінення , пошкодження чи втрату предмета іпотеки та/або звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у порядку, встановленого законодавством України.

За умовами п.4.7.1 договору іпотеки, у разі виникнення у іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність, про що письмово повідомити іпотекодавця. В зазначеному повідомленні має міститися підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, ціна за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя, суть та розмір вимог за основним зобов`язанням та вимог щодо відшкодування витрат іпотекодержателя, передбачених цим договором, які припиняються в результаті переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.

Згідно з вимогами п.4.7.2 іпотечного договору зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

За умовами п.4.7.3 іпотекодавець бере на себе обов`язок вчиняти всі залежні від нього дії, які можуть стати необхілними для переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, а також дії, які не є необхідними, але можуть зробити процес переходу права власності належним , простим, та максимально швидким.

За домовленістю сторін на момент укладення іпотечного договору предмет іпотеки оцінено у сумі 429500 грн. При цьому, сторони згодні з тим, що при зверненні стягнення та реалізації предмету іпотеки іпотекодержатель не буде зв`язаний, або будь-яким чином обмежений зазначеною оціночною вартістю предмету іпотеки (п.1.3).

Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У ст.1 Закону України «Про іпотеку», в редакції станом на день укладення іпотечного договору, закріплено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки.

За нормами ч.1 ст.33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно з ч.1,2 ст. 36 Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про

звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання

законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог

іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до вимог ст.37 Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для

реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний

відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України ).

Відповідно до вимог ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За нормами ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Згідно з нормами ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Вказана норма ст.388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Необхідно звернути увагу на те, що звертаючись до суду 21 травня 2020 року з позовом до АТ «ПУМБ» про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, справа №523/7647/20, ОСОБА_3 як підставу для позову заявив про незгоду та необізнанність про дії банку, не надіслання йому вимоги, щодо звернення стягнення на іпотечну квартиру.

Звертаючись до суду 23 травня 2023 року з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи: АТ «Перший Український міжнародний банк», ОСОБА_6 , про витребування майна, ОСОБА_3 обгрунтовує вибуття із його власності майна через відсутність оцінки квартири на час реєстрації іпотечного майна на праві власності за банком.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 .

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16 ).

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

В постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 522/21926/16-ц вказано, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. За статтею 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза її волею. Вирішуючи спори про витребування майна з чужого незаконного володіння судам слід встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння, оскільки саме наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що у позивачів була воля на відчуження квартири іпотекодержателю на підставі договору іпотеки, укладеного між ними, і ніким не оспореного, тому витребувати квартиру на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України є неможливим.

Як судом було встановлено позивач підписуючи іпотечний договір погодив умови переходу права власності на квартиру, на час реєстрації права власності за банком іпотекодержателем отримана оцінка вартості іпотечного майна.

За умовами іпотечного договору вартість квартири оцінена в 429500 грн., під час реєстрації права власності за банком в 2017 році квартира оцінка склала 677064 грн., а сума стягнутої за рішенням суду від 06 вересня 2011 року заборгованості за кредитним договором складається з 99121,94 доларів США, суми штрафу у розмірі 42950 грн, а також три відсотки річних за порушення грошового зобов`язання у розмірі 3812,41 долари США.

Окремо необхідно звернути увагу на поведінку позивача, так, в 2007 році він отримує в кредит у розмірі 72 000 доларів США, в 2009 році перестає виконувати умови кредитного договору, після ухваленого в 2011 році рішення суду його не виконує, заборгованість не сплачує, пропозицій як до 2017 року так і після, щодо продажу квартири та погашення боргу не висловлює.

Будучи власником квартири банк 26 червня 2020 року здійснює її продаж ОСОБА_6 , який 22 грудня 2021 року продає вказане майно відповідачам.

Судом з`ясовано, що оцінка майна під час переходу права власності на квартиру до іпотекодержателя проведена, реєстрація права власності іпотечного майна за банком відбулася через невиконання позивачем своїх зобов`язань, які були порушені в 2009 році.

Враховуючи встановлені судом обставини та підстави заявленої вимоги, суд дійшов висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження, більше того, спростовані наданими доказами.

Отже, відсутні підстави для витребування майна від відповідачів та застосування ст.388 ЦК України, вибуття майна відбулося за волею позивача.

Таким чином, встановлені судом обставини дають підстави суду зробити висновок, що заявлений позов є незаконним, тому не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.12,13,76-81,89, 258-259, 263-265, 268, 273, 354,355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , треті особи: Акціонерне товариство «Перший Український міжнародний банк», ОСОБА_6 , про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Суддя

Повне рішення складено 10 травня 2024 року