Справа № 487/6730/21
Провадження № 2/487/118/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2024 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючий суддя Нікітін Д.Г.,

при секретарі Шульга В.А.О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 2.03.2018 року. Під час шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На думку позивача син ОСОБА_3 на даний час проживає в нестабільних та неналежних житлових умовах, оскільки відповідачка проживає в орендованому житлі або у своїх батьків, що є некомфортним для малолітньої дитини. Крім того, вказав, що відповідачка не забезпечує належного догляду за дитиною, оскільки ОСОБА_3 не відвідує тренування, а проводить дозвілля лише з гаджетами та телевізором, погано харчується та мати негативно налаштовує його проти батька. Посилаючись на те, що має у власності житловий будинок, де створено всі належні умови для зростання і розвитку дитини з сучасним ремонтом і обладнанням, має стабільний самостійний дохід, не вживає алкогольні напої, тютюнові вироби та наркотичні речовини, не веде антисоціальний спосіб життя та не підтримує відносин з особами подібного способу життя, просив визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ним, так як це відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.Але в жодному разі зі своєї сторони позивач не буде перешкоджати побаченням відповідача із дитиною.

Ухвалою суду від 06.12.2021 року за цим позовом було відкрито провадження і призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 15.12.2021 року було вжито заходи забезпечення позову а саме: зобов`язано ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожної суботи місяця з 10.00 год. до 13.00 год. до вирішення справи по суті.

Ухвалою суду від 22.11.2023 року було змінено заходи забезпечення позову а саме:

зобов`язано ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожний перший та третій тиждень місяця з суботи з 10.00 год. до вівторка 15.00 год. до вирішення справи по суті.

Представник позивача подав заяву, у якій підтримав позов та просив його задовольнити з підстав викладених у позові.

Відповідач до судового засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином.

Представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, згідно якого у задоволенні позову просила відмовити повністю. Свої заперечення обґрунтовує тим, що відповідачка всебічно піклується про сина та добросовісного виконує батьківські обов?язки, створюючи для нього комфортні та безпечні умови для проживання та розвитку, забезпечує його усім необхідним, надає постійний догляд, турботу та любов, які необхідні для сина, позитивно сприяючи його розвитку як психологічному, так і фізичному, а також позитивно характеризується керівництвом навчального закладу, який відвідує дитина, а тому відсутні підстави для зміни місця проживання дитини, оскільки це негативно відобразиться на його звичному комфортному способі життя, а також психоемоційному стані.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про слухання справи повідомлявся належним чином, до суду не з`явився.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради надали до суду відповідь, в якій зазначили, що комісія дійшла висновку, що обставини по справі не змінились, дитина разом з матір`ю перебуває в евакуації у м. Одеса, у зв`язку з чим провести відповідну роботу та підготувати висновок не можливо.

Дослідивши матеріали справи та надані суду докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 28.08.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , було укладено шлюб, який був зареєстрований Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції (актовий запис за №450.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва у справі №488/632/18 від 02.03.2018 року шлюб було розірвано.

Від шлюбу у сторін народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 30.01.2015 року.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами у справі, дитина проживає з матір`ю в м. Одеса.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За змістом ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

З матеріалів справи судом встановлено, що батько дитини, належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, має постійне місце проживання та працює, дитині створено належні умови для проживання.

Крім того, після розлучення сторін дитина постійно проживала і проживає з матір`ю, що може свідчити про формування у дитини прив`язаності до матері, місця його проживання, речей, побуту тощо. Відповідачка відповідально займається вихованням сина, ОСОБА_3 , піклується про його одяг, харчування та здоров?я. Хлопчик охайний, старанний у навчанні, неконфліктний та добрий у спілкуванні з однокласниками. Дитину завжди приводили до школи та забирали мати або бабуся. Батько не з?являвся, успіхами сина не цікавиться. В житті класу участь також не брав. Відповідачка активно допомагає дитині з домашніми завданнями та до початкузбройної агресії проти України регулярно брала участь у класних заходах.У спілкуванні з сином мати доброзичлива, терпляча та демократична. По всім показчикамсім?я гармонійна, відкрита до спілкування з педагогами, має чітке визначення соціальних меж (характеристика з Миколаївської гімназії №35).

Отже, зібрані докази свідчать про те, що відповідач постійно піклується про сина, бере участь у духовному та фізичному розвиткові; у відповідача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини.

Судом встановлено, що матеріально-побутове забезпечення обох батьків, їх ставлення до дитини, дають підстави для твердження, що кожний із батьків здатний створити умови для розвитку та виховання дитини, забезпечуючи її потреби.

Разом з тим, суд зауважує, що зазначений спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, а тому суд при вирішенні спору надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини.

Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити спілкування дитини з обома батьками, дитина вже досить тривалий час проживає разом з матір`ю в атмосфері любові, турботи, суд вважає, що зібрані у справі докази вказують на те, що проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному вихованню та розвитку.

Проживання дитини з матір`ю, з якою він безперервно проживав тривалий період в оточенні інших рідних йому людей, забезпечує його розвиток у безпечному, спокійному і стійкому середовищі, що не є неблагополучним та не впливає на взаємини дитини з батьком, оскільки не позбавляє його прав і не звільняє від виконання батьківських обов`язків.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.

Оцінюючи досліджені у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, з точки зору повноти, належності, допустимості та достовірності, з врахуванням усіх обставин справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 4, 5, 17, 18, 77-81, 141, 259, 263-265, 280-281 ЦПК України, статей 160,161 Сімейного кодексу України, статті 29 Цивільного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визначення місця проживання дитини - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа:Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, місце знаходження: м. Миколаїв, вул. Адміральська 20, .

Третя особа:Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, місце знаходження: м. Миколаїв, вул. Погранична 9, .

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.Г. Нікітін