КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи 757/460/24 Апеляційне провадження № 22-ц/824/9891/2024Головуючий у суді першої інстанції - Батрин О.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Прокопенко С.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , в якому просив:

- визнати недійсним договір від 07.08.2023 року з продажу навчання про тестування "Ігор" в мережі Інтернет, укладений між ОСОБА_1 та суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2 на суму 3750 грн. 00 коп.;

- стягнути з суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отриманий платіж у розмірі 3 750 грн. 00 коп.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 05.08.2024 року за результатом телефонної розмови між позивачем та відповідачем було узгоджено умови договору продажу навчання про тестування «Ігор» в мережі Інтернет, в період якого буде проводитись платне тестування ігор.

Відповідачем було запропоновано перерахувати 3 750 грн., що складає мінімальну суму для навчання, оскільки ці кошти потрібні при навчанні для тестування введення та виведення коштів, покупки обладнання, яке використовується у грі та повернення коштів за повернуте обладнання.

07.08.2023 року з метою виконання усної домовленості з відповідачем позивач відкрив рахунок в АТ «Універсал Банку», де був відкритий рахунок відповідача, та отримав картку. Цього ж дня позивач зробив переказ з власної картки на рахунок відповідача в сумі 3 750 грн.

Однак, при спілкуванні позивача з іншою особою - ОСОБА_3 , яку за поясненнями позивача уповноважив відповідач, з метою надати код виду діяльності, останній повідомив про його відсутність, а тому позивач зазначив, що це не відповідає умовам договору та неодноразово просив повернути сплачені кошти, на що йому було відмовлено.

Позивач вважає, що договір з продажу навчання про тестування « Ігор » в мережі Інтернет укладено з порушенням вимог ст. 230 ЦК України, а саме укладений шляхом обману позивача, щодо обставин, які мають істотне значення.

Тому, позивач просив визнати договір недійсним та стягнути з відповідача сплачені кошти за даним договором у розмірі 3 750 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27.02.2024 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 34-36).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує на неврахування судом першої інстанції того, що обман відповідача відбувався у вигляді активної поведінки, який повідомляв про обставини, яких насправді не існувало, і він не мав наміру повертати кошти, свідомо замовчував про обставини його намірів та планів обману і для цього використав представника ОСОБА_3 , який діяв на вимогу та з відмова відповідача.

При цьому, зазначає, що розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження, під час дослідження доказів вони належним чином не були оцінені, а належні і допустимі докази до уваги не бралися і не досліджувалися (а.с. 38, 39).

Позивач у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістив.

Враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 05.08.2023 року між позивачем ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 було досягнуто усну домовленість про надання послуг з навчання тестування "Ігор" в мережі Інтернет.

Як зазначив позивач в позовній заяві, в період навчання буде проводитися тестування ігор на платній основі, що дозволить додатково в період навчання заробляти приблизно 500 доларів в місяць, але з них буде утримуватися приблизно 100 доларів в місяць. Відповідач запропонував перерахувати 3 750 грн., що складає мінімальну суму для навчання, оскільки ці кошти потрібні при навчанні для тестування введення та виведення коштів, покупки обладнання яке використовується у грі та повернення коштів за повернуте обладнання.

07.08.2023 року на виконання усної домовленості позивачем було перераховано кошти в сумі 3 750 грн. на рахунок відповідача з зазначенням платежу: Оплата за навчання FFA.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що укладений з відповідачем договір про надання послуг є недійсним через відсутність у відповідача коду економічної діяльності, про що позивач дізнався вже після перерахування коштів під час спілкування з ОСОБА_3 .

При цьому, позивач вказував, що наявність такого коду була узгоджена між сторонами до укладання договору, а тому, дізнавшись про його відсутність, позивач забажав розірвати такий договір, як укладений шляхом обману, та вимагав повернути вже сплачені ним кошти.

Так, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Водночас, положеннями ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

У свою чергу, як встановлено вимогами ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону.

Як роз`яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

При цьому, наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач, пред`явивши позов про визнання недійсним договору з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність умислу в діях відповідача щодо введення позивача в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору.

При цьому, позивачем не доведено, що наявність коду виду економічної діяльності у відповідача узгоджувалася між сторонами до укладення договору як його істотна умова.

Крім того, відповідно до долученої відповіді № 401645 від 10.01.2024 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за відповідачем зареєстровано вид економічної діяльності 85.59 Інші види освіти 85.60 Допоміжна діяльність у сфері освіти, що не відповідає обставинам, наведеним позивачем у позовній заяві в обгрунтування заявлених вимог.

Натомість, наявне у матеріалах справи платіжне доручення, згідно з яким позивач перерахував на користь відповідача кошти у розмірі 3 750 грн., підтверджує узгодження умов договору, його укладання та реалізацію.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивачем не доведено наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, а також самого факту обману, суд першої інстанції прийшов до цілком обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним та стягнення коштів з підстав, передбачених ст.ст. 1212 ЦК України.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення та додаткового рішення - без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та стягнення коштів - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 13 травня 2024 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова