КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/7434/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/17156/23

01 травня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Музичко С.Г.

- Болотова Є.В.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційноюскаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» адвоката Мороз Світлани Сергіївни на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 грудня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Романишеної І.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» про визнання майнових прав,-

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «ВКФ Фарби України» про визнання майнових прав.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 28 жовтня 2014 року між нею та відповідачем укладено Договір купівлі-продажу майнових прав № 71/1/ШК від 28 жовтня 2014 року. Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Договору «Продавець продає, а Покупець купує майнові права на об?єкт нерухомості у порядку та умовах, передбачених цим Договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж.». В силу вимог п. 2.2 ст. 2 Договору «Сторони домовились, що об?єктом нерухомості, майнові права на який передається за даним договором, є об?єкт нерухомості, розташований в об?єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , квартира № 7 , 2 поверх, секція 1 , загальною площею 86,64 м.кв. Згідно з п. 2.4 ст. 2 Договору «Запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об?єкта капітального будівництва - 2 квартал 2015 року.».

06 серпня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 1 до договору, згідно положень якого: «2.2 Сторони домовились, що об?єктом нерухомості, майнові права на який передається за даним договором, є об?єкт нерухомості, розташований в об?єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , з наступними характеристиками квартира № 7 , 2 поверх , загальною площею 82,77 м.кв. Запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об?єкта капітального будівництва 3 квартал 2015 року.". 4.2. Орієнтовна загальна вартість майнових прав на об?єкт нерухомості в день укладення цього Договору складає з урахуванням розстрочки, а саме, перший внесок 74% (61,25 м2) за ціною 8700 грн. за м.кв., що загалом складає 726555 грн.

26 серпня 2022 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1 до Договору, згідно положень якої: «Сторони уклали додаткову угоду №1 до Договору купівлі нижченаведене: продажу майнових прав № 71/1/ШК від 28 жовтня 2014 року про таке: Внести наступні зміни до Договору: 1.1. Пункт 2.2. викласти в наступній редакції «2.2 Сторони домовились, що об?єктом нерухомості, Майнові права на який передається за даним Договором, є об?єкт нерухомості, розташований в об?єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , з наступними характеристиками квартира № 7, секція 1 , 2 поверх , загальною площею 41,15 м.кв. 1.2. Пункт 2 викласти в наступній редакції: «Орієнтовна загальна вартість майнових прав на об?єкт нерухомості кв. 440 в день укладення цього Договору складає 363 277 грн 50 коп., в тому числі ПДВ 20% - 60 546 грн 25 коп. За вартістю кв.м. 8 828 грн. 13 коп., в тому числі ПДВ 20% - 1471 грн. 35 коп. 2. Решта пунктів договору залишаються без змін.».

Також, 26 серпня 2022 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №2 до Договору, згідно положень якої: «Сторони уклали Додаткову Угоду №1 до Договору купівлі продажу майнових прав №71/1/ШК від 28 жовтня 2014 року про наступне: 1.Внести наступні зміни до Договору: 1.1. Пункт 2.2. викласти в наступній редакції «2.2 Сторони домовились, що об?єктом нерухомості, Майнові права на який передається за даним Договором, є об?єкт нерухомості, розташований в об?єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , з наступними характеристиками квартира №7/1 , 2 поверх , загальною площею 41,15 кв.м. Пункт 2 викласти в наступній редакції: «Орієнтовна загальна вартість майнових прав на об?єкт нерухомості кв. 440 в день укладення цього Договору складає 363 277 грн 50 коп., в тому числі ПДВ 20% - 60 546 грн 25 коп. За вартістю м.кв. 8 828 грн. 13 коп., в тому числі ПДВ 20% - 1471 грн. 35 коп. 2. Решта пунктів договору залишаються без змін.». На виконання умов Договору, Додаткових угод №1 та Додаткової угоди №2, визначених у п.4.3.1 ст.4 позивач оплатив на рахунок відповідача 100% вартості майнових прав на об?єкт нерухомості за будівельною адресою: АДРЕСА_7 , 2 поверх, секція 1 , загальною площею 82,77 кв.м. в сумі 726 555 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 20% - 121092 грн. 50 коп.

Позивач вказує, що відповідач не виконує покладені на нього обов?язки, оскільки не завершив будівництво та не ввів в експлуатацію житловий будинок в якому придбано майнові права позивачем на квартири та станом на дату подання позовної заяви, відповідач, не виконуючи умови Договору, позбавляє позивача можливості реалізувати належне йому майнове право на оформлення та набуття права власності на квартири в зазначеному житловому будинку.

Враховуючи викладене позивач просила суд визнати за нею майнові права на квартиру АДРЕСА_8 та на квартиру АДРЕСА_9 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «ВКФ Фарби України» про визнання майнових прав - задоволеночастково.

Визнано за ОСОБА_1 майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, а саме: на квартиру АДРЕСА_8 .

Визнано за ОСОБА_1 майнові права на об`єкт незавершеного будівництва, а саме: на квартиру АДРЕСА_10 .

Стягнуто з ТОВ «ВКФ Фарби України» на користь держави судовий збір в сумі 7265,55 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ТОВ «ВКФ Фарби України» адвокат Мороз С.С. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Зазначала, що в п. 2.4. укладеного між сторонами договору зазначено, що запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва є 3 квартал 2015 року. Суд першої інстанції, вважаючи, що строк 3 квартал 2015 року є остаточним строком завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію, сформував висновок про те, що порушення відповідачем зазначеного строку є свідченням порушення прав позивача. Однак, відповідач вважає його помилковим та необґрунтованим, оскільки, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав, позивач та відповідач на власний розсуд визначали прийнятні для кожної із сторін умови такого договору, в тому числі й положення п. 2.4. договору. У позовній заяві, а також у будь-яких інших процесуальних документах позивач не зазначав про неправильне розуміння ним змісту п. 2.4. договору, помилкове його сприйняття, як не зазначав і про допущену помилку при укладенні договору. Тобто, можливо однозначно стверджувати про те, що зміст п. 2.4. договору є таким, що відповідає волевиявленню кожної із сторін, а тверджень про протилежне матеріали справи не містять. Відтак, позивач достеменно розумів зміст договору, окремих його положень та погоджувався із ними.Буквальне тлумачення положень п. 2.4. договору свідчить про те, що сторони чіткого та остаточного терміну завершення будівництва та введення будинку d експлуатацію не визначили, а визначили лише орієнтовний, прогнозований термін завершення будівництва. Тому, будь-яких правових підстав для висновку про визначення у договорі остаточного строку завершення будівництва та введення будинку в експлуатацію, який би грунтувався на нормах матеріального права чи положеннях договору, суд першої інстанції не мав і такі висновки суду прямо суперечать умовам укладеного між сторонами договору та не знаходять свого підтвердження у нормах чинного законодавства.Враховуючи, що сторонами в укладеному договорі не визначено чіткого строку введення будинку в експлуатацію, то будь-які підстави стверджувати те, що відповідачем допущено порушення умов п.2.4 договору, що спричинило порушення прав позивача у суду першої інстанції були відсутні. А відтак, встановивши, що термін прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію в договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру конкретною датою не визначено, а вказана лише орієнтовна дата, а також те, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правових відносин, суд першої інстанції мав прийти до вірних висновків про те, що склад цивільно-правового порушення зі сторони відповідача відсутній. Посилалася на те, що суд першої інстанції, вважаючи, що права позивача є порушеними внаслідок не завершення будівництва та не введення будинку в експлуатацію у строк - 3 квартал 2015 року, мав відмовити у задоволенні позову внаслідок пропущення позивачем строку позовної давності.

Вважає, що позивач знав та не міг не знати про порушення його прав за спливом 3 кварталу 2015 року. Про порушення свого права саме з 01 жовтня 2015 року позивач зазначає і в тексті позову, однак, не зазначає які саме обставини обмежували його в можливості звернутись до суду у строк до 01 жовтня 2018 року.

Також, представник відповідача категорично заперечує можливість застосування у даній справі до даних правовідносин положень Закону України «Про інвестиційну діяльність» та інші виснувані судом першої інстанції твердження про наявність у позивача статусу інвестора, інвестування позивачем будівництва, тощо, з огляду на те, що інвестування та фінансування будівництва може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств. Як випливає із системного аналізу положень Закону України «Про інвестиційну діяльність», у разі участі у фонді фінансування будівництва, фонді операцій з нерухомістю як цього вимагає вказаний закон інвестор, яким, на думку суду, є позивач, мав би укласти договір про участь у фонді фінансування будівництва або договір про придбання сертифікатів фонду операцій з нерухомістю, а так звані проінвестовані кошти мали б бути передані в управління управителя для їх подальшого використання в ході будівництва. Однак, матеріали справи не містять жодного доказу того, що позивач укладав договір про участь у фонді фінансування будівництва або придбавав сертифікати фонду операцій з нерухомістю, облігації, тощо, що виключає можливість визнання останнього інвестором та застосування до наявних правовідносин положень Закону України «Про інвестиційну діяльність» або будь-якого іншого нормативно правового акту, що регламентує інвестиції, як такі. Тобто, матеріали справи взагалі не містять жодного доказу, який би наділяв позивача та суд першої інстанції об`єктивними підставами вважати позивача інвестором будівництва.

Окремо зауважувала, що аналіз укладеного між сторонами договору також не дає жодних підстав вважати, що позивач має статус інвестора, а на правовідносини між сторонами поширюється дія положень Закону України «Про інвестиційну діяльність». Так, п. 2.1. договору купівлі-продажу майнових прав чітко визначено, що продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю- продаж. Тобто, сторони при підписанні договору закріпили в ньому положення про те, що предметом договору є саме купівля-продаж майнових прав, а не, наприклад, цінні папери або будь-що інше, а на виниклі між сторонами правовідносини поширюють свою дію положення Цивільного кодексу України, а не Закону України «Про інвестиційну діяльність». Додатково зауважує, що договором не передбачено, що сплачені позивачем грошові кошти будуть використовуватись у будівництві, що обумовлює безпідставність висновків суду першої інстанції про те, що позивач в повному обсязі проінвестував будівництво квартири, тобто, такий висновок сформовано судом першої інстанції не на підставі доказів, оскільки такі докази відсутні в матеріалах справи. Наведене свідчить про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що є підставою для скасування судового рішення.

Акцентує увагу на тому, що факт наявності обов`язку передачі позивачу майнових прав не заперечується відповідачем, однак, виконання такого обов`язку має відбуватись в порядку, спосіб та на умовах, визначених укладеним договором. Натомість, суд першої інстанції, задовольняючи позовну заяву, без наявності відповідної позовної вимоги, фактично змінив положення укладеного договору в частині порядку передачі майнових прав. Крім цього, задоволення позову виключило необхідність проведення подальших кінцевих розрахунків після проведення фінальних обмірів фактичних площ об`єктів нерухомості.

Із наведеного випливає, що наслідком задоволення даного позову є зміна положень п. 3.1. договору, оскільки за змістом резолютивної частини оскаржуваного рішення необхідність передачі майнових прав шляхом підписання акту прийому-передачі майнових прав фактично виключається, оскільки право власності на майнові права буде набуте позивачем на підставі судового рішення.

В судове засідання учасники справи не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належно, тому колегія суддів вважала можливим провести розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., перевіривши матеріали справи та рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом встановлено, що 28.10.2014 р. між ТОВ «ВКФ Фарби України» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 71/ШК купівлі-продажу майнових прав, за яким об`єктом нерухомості, майнові права за яким передаються, є квартира, будівельний АДРЕСА_11 . Орієнтовна загальна вартість майнових прав складає 760 525,92 грн.

06.08.2015 року між позивачем та відповідачем укладено Додаткову Угоду № 1 до Договору, згідно положень якої: «2.2 Сторони домовились, що Об?єктом нерухомості, Майнові права на який передається за даним Договором, є об?єкт нерухомості, розташований в Об?єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_1 , з наступними характеристиками квартира № 7 , 2 поверх , загальною площею 82,77 м.кв. Запланований термін будівництва та введення в експлуатацію Об?єкта капітального будівництва - 3 квартал 2015 року.". 4.2. Орієнтовна загальна вартість майнових прав на Об?єкт нерухомості в день укладення цього Договору складає з урахуванням розстрочки, а саме, перший внесок 74% (61,25 м2) за ціною 8700 грн. за м.кв. складає 726 555 грн. 00 коп.

Згідно довідки від 19.05.2016 року про фінансування 100% майнових прав по договору №71/1/ШК від 28.10.2014 р. ОСОБА_1 сплатила продавцю 100% вартості майнових прав на об`єкт нерухомості: квартира, будівельний АДРЕСА_12 , площа та номер квартири згідно технічного паспорту.

Згідно п. 2.4 Додаткової угоди № 1 до Договору № 71/1/ШК від 28.10.2014 року, плановий термін будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва - 3 квартал 2015 р.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.08.2022 року між позивачем та відповідачем укладено Додаткову Угоду №1 до Договору, згідно положень якої: «Сторони уклали цю Додаткову Угоду №1 до Договору купівлі нижченаведене: продажу майнових прав № 71/1/ШК від 28 жовтня 2014 року про таке: Внести наступні зміни до Договору: 1.1. Пункт 2.2. викласти в наступній редакції «2.2 Сторони домовились, що Об?єктом нерухомості, Майнові права на який передається за даним Договором, є об?єкт нерухомості, розташований в Об?єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_13 , з наступними характеристиками: квартира № 7, секція 1 , 2 поверх , загальною площею 41,15 м.кв. 1.2. Пункт 2. викласти в наступній редакції: «Орієнтовна загальна вартість майнових прав на Об?єкт нерухомості кв. 440 в день укладення цього Договору складає 363 277 грн. 50 коп., в тому числі ПІДВ 20% - 60 546 грн 25 коп. За вартістю кв.м. 8 828 грн. 13 коп., в тому числі ПДВ 20% - 1471 грн. 35 коп. 2. Решта пунктів договору залишаються без змін.».

26.08.2022 року між позивачем та відповідачем укладено Додаткову Угоду №2 до Договору, згідно положень якої: «Сторони уклали Додаткову Угоду №1 до Договору купівлі продажу майнових прав № 71/1/ШК від 28 жовтня 2014 року про нижченаведене: 1.Внести наступні зміни до Договору: 1.1.Пункт 2.2. викласти в наступній редакції «2.2 Сторони домовились, що Об?єктом нерухомості, Майнові права на який передається за даним Договором, є об?єкт нерухомості, розташований в Об?єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_13 , з наступними характеристиками квартира № 7/1 , 2 поверх , загальною площею 41,15 м 1.2. Пункт 2 викласти в наступній редакції: «Орієнтовна загальна вартість майнових прав на Об?єкт нерухомості кв. 440 в день укладення цього Договору складає 363 277 грн. 50 коп., в тому числі ПДВ 20% - 60 546 грн 25 коп. За вартістю м.кв. 8 828 грн. 13 коп., в тому числі ПДВ 20% - 1471 грн. 35 коп. 2.Решта пунктів договору залишаються без змін.».

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем здійснено повну оплату вартості майнових прав у розмірі 726555,00 грн., що складає 100% вартості майнових прав на Об`єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_1 , при цьому, фактично, позивачем спочатку придбано майнові права на одну квартиру № 7 , 2 поверх, секція 1 , загальною площею 86,64 м2 згідно Договору, проте згідно Додаткової Угоди №1 та №2 до Договору змінились об`єкти нерухомості, а саме предметом Договору стали майнові права на квартиру № 7 , 2 поверх, загальною площею 41,15 м2 та квартиру № 7/1, 2 поверх , загальною площею 41,15 м2, загальна вартість майнових прав за кожну квартиру позивачем була сплачена в повному обсязі. Права позивача підлягають захисту шляхом визнання майнових прав за ОСОБА_1 на об`єкт незавершеного будівництва, а саме: квартиру №7, секція 1, 2 поверх , загальною площею 41.15 кв.м. та на квартиру АДРЕСА_10 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (стаття 509 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 526 ЦК України наголошено на необхідності виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині першій статті 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

До загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі, як предмету матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Зазначено про поділ речей на нерухомі та рухомі (стаття 181 ЦК України), а також вказано і щодо нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм матеріального права можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року N 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути, зокрема, права користування землею, водою, ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Згідно ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності.

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Stretch v The United Kingdom», заява N 44277/98).

У іншій справі (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30 січня 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі N 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі N 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року в справі N 761/5156/13-ц (провадження N 14-425цс19) вказано, що: під майновим правом слід розуміти «право очікування», що є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 761/20612/15-ц, від 27 лютого 2019 року в справі № 761/32696/13-ц, Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 638/12414/17 викладено правові висновки, згідно яких у разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків учасником будівництва, ефективним способом захисту порушених прав останнього є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 вказано, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що однією із засад цивільного законодавства є добросовісність.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки позивач в повному обсязі проінвестувала будівництво квартир, то вона має обґрунтовані та законні сподівання на реалізацію свого майнового права у вигляді передачі їй цих майнових прав відповідачем після введення будинку в експлуатацію, але введення об`єкта будівництва в експлуатацію не відбулось у встановлені договором строки, а тому належним способом захисту порушених прав позивача є визнання за нею майнових прав на квартири та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону, матеріалам справи та узгоджується з вищенаведеними висновками Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, а доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено наявності підстав для захисту її прав у судовому порядку, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Колегія суддів враховує, що пунктом п. 5.2.5 договору купівлі-продажу майнових прав від 28 жовтня 2014 року прямо встановлений обов`язок продавця ТОВ «ВКФ Фарби України» забезпечувати будівництво об`єкту капітального будівництва та введення його в експлуатацію в терміни, зазначені в п. 2.4 даного договору.

Відповідно до п. 2.4 договору купівлі-продажу майнових прав від 28 жовтня 2014 року, сторони домовились, що запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2015 року.

Згідно додаткової угоди № 1 від 06 серпня 2015 року, сторони вирішили внести зміни та викласти, зокрема п. 2.4 договору, у наступній редакції запланований термін будівництва та введення в експлуатацію Об'єкта капітального будівництва - 3 квартал 2015 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, в даному випадку сторони визначили термін будівництва та введення будинку в експлуатацію, що охоплює конкретно визначений термін, а саме: 3 квартал 2015 року, тобто, липень, серпень, вересень 2015 року.

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) вказано що, з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що сторони при укладенні договору погодили лише запланований, тобто, орієнтовний термін будівництва, що не може тлумачитись як кінцевий та остаточний, відхиляються колегією суддів, як необґрунтовані і такі, що свідчать про намагання відповідача виправдати фактичне невиконання ним взятих на себе зобов`язань відповідно до умов договору.

Колегія суддів відхиляє, як нерелевантні, посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 22 липня 2002 року в справі № 369/6303/19 про те, що термін прийняття об`єкта будівництва до експлуатації в договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру конкретною датою не визначено, а вказана орієнтовна дата, а також те, що прийняття до експлуатації закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правових відносин, отже, склад цивільно-правового порушення зі сторони ТОВ «ВКФ Фарби України» відсутній.

Колегія суддів враховує, що в справі, на яку посилається відповідач, предмет позову був відмінним, а саме - стягнення пені за несвоєчасне виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру, крім того, сторонами у цій справі було погоджено інші умови договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не заперечувався і не заперечується обов`язок щодо передачі позивачу майнових прав, як в суді першої інстанції, так і в даній апеляційній скарзі, однак, виконання такого обов`язку має відбуватись в порядку, спосіб та на умовах, визначених укладеним договором, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про те, що відповідач станом на час подачі позову не виконав свої обов`язки, визначені договором, не завершив будівництво і не ввів в експлуатацію житловий будинок, чим позбавляє позивачку можливості реалізувати належне йому майнове право на 100 % проінвестованих квартир.

Враховуючи вище викладене, апеляційним судом також відхиляються, як безпідставні, доводи апеляційної скарги про те, що позивач не набув права власності на майнові права, оскільки право власності на майнові права переходить лише внаслідок підписання акту прийому-передачі майнових прав, а матеріали справи такого акту не містять, так як зазначений акт між сторонами не укладався та не підписувався в силу ненастання обов`язкових передумов для підписання такого акту, та доводи апеляційної скарги, що оскаржуваним судовим рішенням породжено право власності на майнові права, а не підтверджено майнові права.

Не впливають на правильність вирішення спору викладені в апеляційній скарзі аргументи відповідача про те, що передумовою передачі майнових прав позивачу є здійснення ним кінцевих розрахунків після проведення завершальних обмірів площі квартири з огляду на те, що предметом розгляду у даній справі є визнання в судовому порядку за позивачкою майнові права на об`єкт незавершеного будівництва з огляду на невиконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору щодо здачі будинку в експлуатацію в 3 кварталі 2015 року та передачі майнових прав на квартири за актом прийому-передачі.

Доводи апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин не підлягали застосуванню положення Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки інвестування та фінансування будівництва може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, і матеріали справи не містять жодного доказу, який би наділяв позивача статусом інвестора будівництва, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані та такі, що суперечать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.

Оскільки судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 сплатила 100 % вартості майнових прав на квартири, що підтверджується виданою самим відповідачем довідкою, в діях позивача судом першої інстанції не встановлено недобросовісності при укладанні та виконанні договору купівлі-продажу майнових прав, аргументи апеляційної скарги, що в договорі не передбачено, що сплачені позивачем грошові кошти будуть використовуватись в будівництві, відхиляються апеляційним судом як безпідставні і такі, що суперечать засадам добросовісності, розумності та справедливості зобов`язання, закріпленим ч. 3 ст. 509 ЦК України.

Апеляційний суд відхиляє, як необґрунтовані, доводи апеляційної скарги щодо незаконної відмови суду першої інстанції у застосуванні до позовних вимог у даній справі наслідків спливу позовної давності, оскільки позивач в позові стверджувала, що її права порушені внаслідок не введення будинку в експлуатацію у строк 3 квартал 2015 року, а відтак, мала звернутись до суду з позовом не пізніше закінчення 3 кварталу 2018 року, з огляду на наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відмовляючи ТОВ «ВКФ Фарби України» у застосуванні строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно виходив із того, що такий строк не пропущено, оскільки відповідно до положень п. 8.1 договору № 71/1/ШК від 28.10.2014 року договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань, а відповідач не надав доказів, що будинок введено в експлуатацію, тобто, відповідач не виконав в повному обсязі власні зобов`язання і порушення прав позивача тривало і на час його звернення до суду з даним позовом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які узгоджені з правовими висновками Верховного Суду в постанові від 26 квітня 2022 року в справі № 367/8426/17 (провадження № 61-8830св19) згідно яких, для з`ясування того, з якого моменту слід обчислювати початок перебігу строку позовної давності, необхідно враховувати, чи станом на момент звернення до суду з указаним позовом сторони виконали зобов`язання за договором та чи введено будинок в експлуатацію.

З урахуванням вищевикладеного, є помилковими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що в даній справі позивач мав довести, що не знав та не міг знати про порушення його прав внаслідок не введення будинку в експлуатацію, проте такі обставини не зазначались позивачем і не були встановлені судом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору між сторонами, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, визнано встановленими обставини, які є недоведеними при розгляді даної справи та прямо суперечать матеріалам справи, сформовано висновки, які не відповідають правовій природі правовідносин, що виникли між сторонами, неправильно застосовано норми матеріального права, а саме застосовано закон, який не підлягав застосуванню до даних правовідносин, і внаслідок неправильного застосування норм матеріального прав помилково ототожнено строк дії договору та строк позовної давності.

З огляду на значний обсяг апеляційної скарги, апеляційний суд зауважує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належну оцінку судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Шевченківського районного суд міста Києва від 28 грудня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України , апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» адвоката Мороз Світлани Сергіївни - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішеннязазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 травня 2024 року.

Головуючий: Судді: