Справа № 569/5972/24
УХВАЛА

08 травня 2024 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.,

при секретарі Ковальчук О.Б.,

провівши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Рівне розгляд скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Львів Іщук Н.В., -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мартинова О.Ю. звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області зі скаргою на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Львів Іщук Н.В.

У поданій скарзі просить зобов`язати державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Львів Іщук Н.В. усунути порушення та поновити порушене право заявника.

В обґрунтування скарги зазначає про те, що на підставі рішення Рівненського міського суду від 21 грудня 2011 року у справі № 2- 7308/11 про солідарне стягнення із ТОВ «Денір» і ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 150 000,00 грн., суми сплаченого судового збору у розмірі 1 500,00 грн. було видано виконавчий лист.

На підставі виданого виконавчого листа державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 35019090 з виконання рішення Рівненського міського суду від 21 грудня 2011 року у справі № 2-7308/11.

14.09.2022 року стягувачем до Відділу було подано заяву про повернення виконавчого документу в порядку п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою від 05 жовтня 2022 року державним виконавцем було повернуто виконавчий документ стягувачу.

24 січня 2024 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір про припинення зобов`язання переданням відступного.

Ухвалою Рівненського міського суду від 20 лютого 2024 року визнано виконавчий лист № 2-7308/11 виданий Рівненським міським судом 10.01.2012 року таким що не підлягає виконанню.

18 березня 2024 року листом № 717 скаржником на адресу органу стягнення було направлено Заяву про закінчення виконавчого провадження ВП № 2- 7308/11 на підставі пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно із Довідкою, отриманої з офіційного інформаційно-ресурсного сервісу

ДП «Укрпошта» лист № 717 було отримано органом стягнення 20 березня 2024 року.

Натомість, державним виконавцем проявлено протиправну бездіяльність яка полягає у не винесенні та не направленні заявнику постанову про закінчення виконавчого провадження ВП 2-7308/11, що змусило скаржника звернутися до суду із відповідною скаргою.

Скаржник обґрунтовує подану скаргу наступним.

У своїй заяві скаржник просив державного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 34379227 на підставі пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», яку було залишено без відповіді.

Відтак, боржник вважає, що між сторонами виник спір з приводу винесення постанови у виконавчому провадженні, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу.

Обгрунтовуючи скаргу скаржник покликається на положення ст.ст. 1, 18, 37, 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до ст. 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У статті 37 Закону визначені підстави для повернення виконавчого документу, зокрема за письмовою заявою стягувача про повернення виконавчого документа.

Про повернення виконавчого документа виконавець виносить постанову.

Частиною 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадженні, серед яких, зокрема, визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (п.5).

Перелік підстав для закінчення виконавчого провадження є вичерпним.

Закон № 1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією, розробленою відповідно до законів № 1403-VIII і № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню.

Скаржник зазначає, що положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаних законів, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

У абзаці 1 пункту 20 розділу ІІІ Інструкції встановлено, шо повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 37 Закону. У постанові про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язково роз`яснюється порядок повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Пунктом 21 розділу ІІІ Інструкції встановлено, що закінчення виконавчого провадження здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному в статті 39 Закону.

У пункті 22 розділу ІІІ Інструкції зазначено, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною 1 статті 40 Закону.

Виходячи з наведених норм матеріального права законодавець, визначаючи підстави для повернення і закінчення виконавчого провадження, розмежовує їх тотожність.

Розмежовуючи поняття тотожності повернення і закінчення виконавчого провадження, законодавець визначає їх наслідки.

Наслідки закінчення і повернення виконавчого провадження визначені у статті 40 Закону.

На відміну від повернення виконавчого провадження, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац другий частини першої статті 40 Закону).

Згідно із частиною 3 статті 40 Закону у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Як слідує з матеріалів справи, постановою від 05 жовтня 2022 року державним виконавцем було повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону, яка відповідає положенням абз.1 пункту 20 розділу ІІІ Інструкції, що визначає порядок винесення постанов у зв`язку із поверненням виконавчого документа.

При цьому, як вказує скаржник, у постанові не міститься рішення про закінчення виконавчого провадження, яке є обов`язковими в силу положень пункту 21 абзацу 2 пункту 22 розділу ІІІ Інструкції.

Зважаючи на те, що законодавством не визначено поняття «завершення» виконавчого провадження, Скаржник вважає, що термін «завершення» слід розуміти як «закінчення».

Відтак, приходить до висновку, що виходячи з аналізу зазначених положень Закону, у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі поданої ним заяви, виконавче провадження не є закінченим.

Таким чином, повернення виконавчого документа стягувачу не має наслідком закінчення виконавчого провадження.

Скаржник покликається на правовий висновок був сформований ще 07 лютого 2014 року у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», зокрема на пункт 22 названої Постанови.

З огляду на наведене просить суд зобов`язати державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції м. Львів Іщук Н.В. усунути порушення та поновити порушене право заявника.

07.05.2024 року через підсистему «Електронний суд» Відділом державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подано відзив на скаргу, в якому Відділ просить відмовити в задоволені скарги.

Скаржник та її представник адвокат Мартинов О.Ю. в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про час та дату розгляду скарги належним чином. Представником адвокатом Мартиновим О.Ю. подано через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області 08.05.2024 року заяву, в якій просить скаргу задоволити та її розгляд проводити у його відсутність та у відсутність скаржника.

Державний виконавець Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Львів Іщук Н.В. в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про час та дату розгляду скарги належним чином, подала через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області 08.05.2024 року заяву, в якій проти задоволення скарги заперечує з підстав викладених у відзиві на скаргу та просить її розгляд проводити у відсутність представника Відділу ДВС.

Дослідивши матеріали справи, , суд приходить до наступного висновку.

З досліджених в судовому засіданні письмових матеріалів, що долучені сторонами до справи, встановлено, що на примусовому виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження № 35019090 з примусового виконання виконавчого листа № 2-7308/11 виданого 10.01.2012 року Рівненським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 та ТзОВ "Денір" солідарно на користь ОСОБА_2 150 000 грн. та судові витрати по справі , а саме , сплачений судовий збір в сумі 1 500 грн.

05.10.2022 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Вказана обставина не потребує доведення, оскільки підтверджується самим скаржником.

З наведеного вбачається, що виконавче провадження завершене і з 05.10.2022 року на примусовому виконанні не перебуває і виконавчі дії в ньому не вчиняються.

Судом встановлено, що постановою про повернення виконавчого документа стягувачу припинено чинність арешту майна боржника та арешту коштів, накладених в межах виконавчого провадження № 35019090.

Вказана обставина доводиться витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що по цьому виконавчому провадженню арешт відсутній. Такий витяг долучений до відзиву на скаргу.

Витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна засвідчує, що арешт рухомого майна по виконавчому провадженню № 35019090 відсутній. Такий витяг долучений до відзиву на скаргу.

Таким чином, всі заходи примусового виконання рішення, що були застосовані під час виконання виконавчого листа № 2-7308/11 виданого 10.01.2012 року Рівненським міським судом в межах виконавчого провадження № 35019090 припинені.

Ухвалою Рівненського міського суду від 20 лютого 2024 року визнано виконавчий лист № 2-7308/11 виданий Рівненським міським судом 10.01.2012 року таким що не підлягає виконанню.

18 березня 2024 року листом № 717 скаржником на адресу органу стягнення було направлено Заяву про закінчення виконавчого провадження ВП № 2- 7308/11 на підставі пункту 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі ст. 449 Цивільного процесуального кодексу України скаргу на рішення, дії чи бездіяльність приватного виконавця може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. (частина 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

На підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення (згідно із пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»), виконавець розпочинає примусове виконання рішення та не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (частина 5 статті 26 Закону «Про виконавче провадження»).

Підстави для повернення виконавчого документа стягувачу врегульовані статтею 37 Закону про виконавче провадження.

За правилами пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Відповідно до частини 5 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди.

Як вбачається з постанови від 05.10.2022 року начальника ВДВС у м. Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Іщук Н.В. виконавчий лист № 2-7308/11 виданий 10.01.2012 Рівненським міським судом про стягнення з ОСОБА_1 та ТзОВ "Денір" солідарно на користь ОСОБА_2 у зв`язку з надходженням заяви від стягувача про повернення стягувачу виконавчого листа, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавчий документ повернуто стягувачу, припинено чинність арешту майна боржника ОСОБА_1 та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Судом встановлено, що постановою про повернення виконавчого документа стягувачу припинено чинність арешту майна боржника та арешту коштів, накладених в межах виконавчого провадження № 35019090.

Ухвалою Рівненського міського суду від 20 лютого 2024 року визнано виконавчий лист № 2-7308/11 виданий Рівненським міським судом 10.01.2012 року таким що не підлягає виконанню.

Як встановлено судом під час розгляду скарги, на даний час виконавчий лист № 2-7308/11 виданий Рівненським міським судом 10.01.2012 року на примусовому виконанні у відділі ДВС у м. Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Львів) не перебуває, виконавче провадження № 35019090 не здійснюється.

Хоча повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» і не свідчить про закінчення виконавчого провадження, визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, позбавляє права стягувача повторно пред`явити його до виконання.

На час винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа, державний виконавець не мав підстав для закінчення виконавчого провадження, а на час звернення ОСОБА_1 із заявою до ВДВС, відкрите виконавче провадження відсутнє.

Заявником не доведено наявність правових підстав для покладення обов`язку на державного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження, яке не здійснюється і виконавчий документ у якому повернуто стягувачу.

Суд зазначає, що покликання Скаржника на пункт 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» є необґрунтованим в силу тих обставин, що наведений правовий висновок був викладений під час дії редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-ХIV.

В той же час, дії, що є предметом оскарження, вчинялись на підставі редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2015 року № 1404-VIII.

Відповідно до положень ст. 451 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що в даному випадку відсутнє будь-яке порушення прав заявника з боку державного виконавця відділу ДВС у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Львів Іщук Н.В., суд приходить до висновку про відмову у задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Рівному Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Львів Іщук Н.В. - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом 15 днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлений 13 травня 2024 року.

Суддя Рівненського

міського суду О.Я. Тимощук