Справа № 570/1625/22
Номер провадження 2/570/39/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" травня 2024 р. Рівненський районний суд Рівненської області у складі:

судді Гнатущенко Ю.В.

з участю секретаря судових засідань Іллюк С.Р.

представника позивача за первісним позовом - адвоката Міщенка М.І.,

представника позивачки за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" про визнання протиправним нарахування заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу, -

в с т а н о в и в :

У березні 2024 р. представник позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_1 звернувся до суду із клопотанням вх. 3800 та просить зупинити провадження у справі №570/1625/22 до винесення Рішення Конституційним Судом України по справі №03/525(20) від 04.11.2020 р. щодо відповідності Конституції України (конституційності) Указів Президента України від 29.05.2018 р. №152/2018, 29.05.2018 р. №153/2018, 29.05.2018 р. №154/2018, від 29.10.2019 р. №780/2019 р., 29.10.2019 р. №781/2019, 29.10.2019 р. №782/2019, від 29.10.2019 р. №783/2019 і пунктів 3 та 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення конституційних принципів у сфері енергетики та комунальних послуг» №394-ІХ від 19.12.2019 р.

В обґрунтування клопотання вказує, що Конституційний Суд України в Рішенні №5-р/2019 від 13.06.2019 р. визнав такими, що не відповідають Конституції, є не конституційними, тобто незаконними: частину 1 статті 1;

Пункт 2 частини 1 статті 4;

Частину 1, абзаци перший, другий частини другої статті 5;

Абзаци другий, третій, четвертий, тридцять дев`ятий, сороковий частини третьої, частину шосту статті 8 ЗУ «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг» від 22.09.2016 р. №1540-VIII.

У зв`язку з цим вважає, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг є незаконною з дня утворення відповідно до Указу Президента №694/2014 від 27.08.2014 р., а також від дня прийняття Верховною Радою України ЗУ «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг» від 22.09.2016 р. №1540-VIII та до дня законного утворення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг відповідно до Розпорядження Кабінету міністрів України від 25.06.2020 р. №773-Р «Про утворення конкурсної комісії з добору кандидатів на посади членів Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг» відповідно до ЗУ «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг» від 22.09.2016 р. «1540-VIII в редакції прийнятих змін ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення конституційних принципів у сфері енергетики та комунальних послуг» №394-ІХ від 19.12.2019 р. і утворення нової Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг.

Діяльність попередньої комісії та видані цією комісією нормативно-правові акти (постанови), він вважає, є незаконні, тому що незаконно призначена конкурсна комісія подала на затвердження Президенту України кандидатів на посади членів комісії, а Президент своїм Указом незаконно затвердив цих кандидатів.

Рішенням 5-р/2019 від 13.06.2019 р. Конституційний Суд України, визнав, що ще у вересні 2016 р. в текст ЗУ « Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг» від 22.09.2016 р. №1540-VIII було закладено неконституційні (незаконні) норми законодавства, які і були визнані неконституційними. Відповідно до цих незаконних норм законодавства, незаконно утворена Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг, яка в незаконний спосіб голосувала та підписувала нормативно-правові акти.

Процедура та умови прийняття цих рішень є неконституційними, незаконними.

Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг є неконституційні, незаконні, а отже не можуть бути застосовані судами.

Суб`єктами права на конституційне подання п`ятдесят народних депутатів України направили до Конституційного Суду України конституційне подання, реєстраційний номер 03/525 від 04.11.2020 р. щодо відповідності Конституції України Указів Президента України від 29.05.2018 р. №152/2018, 29.05.2018 р. №153/2018, 29.05.2018 р. №154/2018, від 29.10.2019 р. №780/2019, від 29.10.2019 р. №781/2019, від 29.10.2019 р. № 782/2019, від 29.10.2019 р. №783/2019, і пунктів 3 та 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення конституційних принципів у сфері енергетики та комунальних послуг» №394-ІХ від 19.12.2019 р. з клопотанням визнати такими, що не відповідають Конституції України, чинність яких впливає на правильне вирішення справи №570/1625/22. На даний час справа розглядається Великою палатою Суду з 18.05.2021 р.

Вважає, що суд, розглядаючи цивільну справу №570/1625/22 та приймаючи рішення не вправі посилатися на нормативно-правові акти прийняті незаконно утвореною комісією, посилання суду на ці незаконні рішення (постанови), вважає порушенням його прав людини та наводить положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, у березні 2024 р. представник позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_1 звернувся до суду із клопотанням вх. 3801 та вказує, що на даному етапі розгляду справи він не має права звернення до Конституційного суду з конституційним поданням, тому просить звернутися до Верховного суду України для вирішення питання внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності абзацу першого частини шостої статті 14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22.09.2016 р. №1540-VІІІ у частині «Рішення Регулятора не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України» та абзацу першого частини сьомої статті 14 цього ж Закону в редакції Закону №394-ІХ від 19.12.2019 р.

В обґрунтування клопотання вказує, що у провадженні Рівненського районного суду Рівненської області знаходиться справа №570/1625/22 за позовом АТ «Оператор газорозподільної системи «Рівнегаз» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до АТ «Оператор газорозподільної системи «Рівнегаз» про визнання протиправним нарахування заборгованості за надані послуги розподілу природного газу.

Наводить положення ст.ст. 8, 19, 117 Конституції України, ч.1 ст. 1 ЗУ «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22.09.2016 р. №1540-VIII, в редакції ЗУ №394-ІХ від 19.12.2019 р. «Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України».

Тобто, реєстрація нормативних актів передбачена у ст.117 Конституції України та Указі Президента від 03.10.1992 р. №493/92 це дія, яка є підставою для набуття чинності прийнятих нормативно-правових актів.

Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг є у переліку центральних органів виконавчої влади, а її Постанови є нормативно-правовими актами, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян, їх норми поширюються на невизначене коло осіб та вони розраховані на неодноразове застосування і відповідно до ст.117 Конституції України підлягають реєстрації у порядку, встановленому законом.

Оскільки спеціальний Закон про реєстрацію нормативних актів Верховною Радою України не прийнятий, а є Указ Президента №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерстві та інших органів виконавчої влади», у якому передбачено, що «Нормативно-правові акти, зазначені в статті 1 цього Указу, набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності».

Норма абзацу 1 частини 6 статті 14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22.09.2016 р. №1540-VІІІ, де зазначено, що «Рішення Регулятора не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України» не відповідає нормі статті 117 Конституції України, тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягає нормативний акт, який має вищу силу.

Оскільки більшість прийнятих постанов Національної Комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, не пройшли державну реєстрацію у Міністерстві юстиції України у відповідності до вимог ст.117 Конституції України та Указу Президента №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» - то вони чинності не набули.

Представник позивачки за зустрічним позовом вважає, що положення абзацу 1 частини 6 статті 14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22.09.2016 р. №1540-VІІІ, у частині «Рішення Регулятора не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України» суперечать положенням статті 117 Конституції України, маючи повністю протилежний зміст.

Крім того, 19.10.2023 року позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_3 подано заяву про розширення позовних вимог. Відповідно позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 просить приєднати вказану заяву про уточнення позовних вимог до матеріалів справи; пункт 4 прохальної частини позовних вимог викласти в новій редакції наступного тексту: «Зобов`язати Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" (Код , адреса:33027, м. Рівне, вул. Івана Вишенського, буд.4) зробити перерахунок за надані послуги розподілу природного газу з 01.01.2020 р. по 31.05.2022 р. за фактично надані послуги відповідно до показників газового лічильника побутовому споживачеві ОСОБА_3 , (особовий рахунок НОМЕР_1 ), за адреса: АДРЕСА_1 »; доповнити прохальну частину позовних вимог п.6 наступного тексту: « Укладений Типовий договір розподілу природного газу та підписаний 24.01.2020 р. між Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" (Код , адреса:33027, м. Рівне, вул. Івана Вишенського, буд.4) та ОСОБА_3 (особовий рахунок НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) визнати недійсним з дня укладання.

В обґрунтування заяви про розширення позовних вимог, безпосередньо що стосується нового пункту 6, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 зазначає, що АТ «Рівнегаз» незаконно використовує (експлуатує) розподільну систему постачання природного газу з точки виходу з газотранспортної системи України до точки входу до її будинку за адресою АДРЕСА_2 . В своєму відзиві на позов АТ «Рівнегаз» та зустрічному позові до АТ «Рівнегаз» вона писала, що АТ «Рівнегаз» не надав ніяких підтверджуючих документів, що на законних підставах використовує (експлуатує) розподільну систему постачання природного газу, яка поставляє газ до її будинку. Конституційний суд України в своєму Рішенні №5-р/2019 від 13 червня 2019 р. зазначив, що Президент України не мав конституційних повноважень утворювати «Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» (НКРЕКП). НКРЕКП була утворена в неконституційний спосіб, призначення членів цієї комісії , які приймали відповідні рішення (постанови), також були призначені в неконституційний спосіб, відповідно вся діяльність НКРЕКП - нелегітимна, тому вважає, що видана Постанова НКРЕКП «Про видачу ліцензії на розподіл природного газу ПАТ «Рівнегаз» 15 червня 2017р. №774 та Постанова від 18 червня 2019р. № 1089 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 15 червня 2017 року №774» незаконні, а тому є не дійсною з дня видачі, тобто з 15 червня 2017 року.

Також вважає, що АТ «Рівнегаз» не законно володіє газорозподільною системою, яка поставляє природний газ до будинку, тому АТ «Рівнегаз» не мав права укладати з ОСОБА_3 . Типовий договір розподілу природного газу. На день підписання заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу 24 січня 2020 р. АТ «Рівнегаз», свідомо обманув ОСОБА_3 , не надавши повної інформації шляхом замовчуванням правдивої інформації про законність використанням (експлуатації) розподільної системи постачання природного газу до будинку, чим навмисно ввів в оману щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні договору. Отже, укладений між АТ «Рівнегаз» та ОСОБА_3 . Типовий договір розподілу природного газу 24 січня 2020 р. вважає недійсним.

А також в зв`язку з тим, що на день подачі відзиву до позовної заяви АТ «Рівнегаз» та подачі зустрічного позову 19.07.2022р. ОСОБА_3 не знала , що АТ «Рівнегаз» невірно застосував номер групи коефіцієнтів в розрахунках приведення об`єму газу до стандартних умов за 2019 та 2020 рр. Виявила цю помилку 27.07.2023р.

Користуючись правами, передбаченими ст. 43 ЦПК, вважає за необхідне подати заяву про розширення позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_3 до АТ «Оператор газорозподільної системи» Рівнегаз» про визнання протиправним нарахування заборгованості за надані послуги розподілу природного газу та уточнити свої позовні вимоги шляхом викладення п. 4 прохальної частини в новій редакції та доповнити прохальну частину новим пунктом 6.

У підготовчому судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3 за зустрічним позовом - ОСОБА_1 підтримав клопотання вх. 3800, вх. 3801 від 04.03.2024 р. та просить прийняти до розгляду заяву про розширення позовних вимог вх. 18095 від 19.10.2023 р.

У підготовчому судовому засіданні представник позивача за первісним позовом адвокат Міщенко М.І. заперечив проти задоволення клопотань вх. 3800 та вх. 3801 від 04.03.2024 р. Підтримав письмові заперечення на заяву про розширення позовних вимог вх. 19014 від 31.10.2023 р., в яких вказує, що заява про розширення позовних вимог не відповідає положенням законодавства та наводить положення п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України, підстав для одночасної зміни підстав та предмета зустрічного позову вона не містить. ОСОБА_3 не наведено жодної об`єктивної аргументації, чому слід провести зміну предмету або підстав позову. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Наводить правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 23.11.2022 р. у справі №352/1331/20, від 25.05.2022 р. у справі №753/1908/15-ц, від 10.05.2023 р. у справі №723/1233/17.

Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою відповідно до ЦПК України.

Предметом первісного та зустрічного позовів є встановлення факту правомірності нарахування та стягнення заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу.

Разом з тим, у попередній редакції зустрічного позову від 19.07.2022 року, ОСОБА_3 покликається на приписи ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого вона була звільнена від сплати судового збору. У свою чергу, у заяві «про розширення позовних вимог», ОСОБА_3 просить укладений договір розподілу природного газу від 24.01.2020 р. визнати недійсним з дня його укладення. Таким чином, заявниця кореспондує себе особою, якій послуги не надавалися, а відтак підстави для застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів», є відсутніми.

Також, покликання ОСОБА_3 на рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 5-р/2019, яким було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі положення Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг», жодним чином не дають обґрунтованих підстав стверджувати про нелегітимність створення та діяльності НКРЕКП, а є лише намаганням ввести суд в оману.

Подана позивачкою за зустрічним позовом заява про «розширення» позовних вимог, незважаючи на таку її назву, фактично такою не є, оскільки у цій заяві не порушується питання про збільшення кількісних показників за тією ж самою вимогою майнового характеру, яку було заявлено в позовній заяві. Позивач у цій заяві просить також визнати нечинними взаємовідносини та зобов`язання, що виникли внаслідок діяльності в тому числі і третіх осіб, які не є учасниками цієї справи. Заява позивача за зустрічним позовом про розширення (уточнення) позовних вимог є фактично поданням окремого позову з іншим предметом та підставами позову, що виключає можливість прийняття до розгляду судом першої інстанції поданої позивачем заяви.

Таким чином, обґрунтованим є висновок про те, що ОСОБА_3 пред`явила нові позовні вимоги, з іншим предметом та підставами позову, що виключає їх одночасний розгляд з первісною позовною заявою.

Суд вислухавши представників сторін, оглянувши матеріали справи у межах заявлених клопотань, прийшов до таких висновків.

Що стосується клопотання представника позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 вх. 3800 від 04.03.2024 р. про зупинення провадження у справі №570/1625/22 до винесення Рішення Конституційним Судом України по справі №03/525(20) від 04.11.2020 р. щодо відповідності Конституції України (конституційності) Указів Президента України від 29.05.2018 р. №152/2018, 29.05.2018 р. №153/2018, 29.05.2018 р. №154/2018, від 29.10.2019 р. №780/2019 р., 29.10.2019 р. №781/2019, 29.10.2019 р. №782/2019, від 29.10.2019 р. №783/2019 і пунктів 3 та 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення конституційних принципів у сфері енергетики та комунальних послуг» №394-ІХ від 19.12.2019 р.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Представником позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_1 у клопотанні вх.3800 від 04.03.2024 не вказано статтю ЦПК України, на підставі якої суд повинен чи має право зупинити провадження у справі.

Відповідно до п. 6 ч. 1ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Під неможливістю розгляду справи необхідно розуміти неможливість суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.

Відповідно до п.10 ч.1 ст. 252 ЦПК України 1. Суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

По своїй суті зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов`язаність справ полягає у тому, що рішення у іншій справі, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Між двома справами, що розглядається, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, тобто факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 924/645/18 та від 20.12.2019 у справі № 910/13234/18, від 13.09.2019 у справі № 912/872/18, від 21.02.2019 у справі № 910/974/18.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).

Ураховуючи положення п. 6 ч. 1ст. 251 ЦПК України, суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена 09 липня 2020 року Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи№ 910/1667/19.

Підстава для зупинення провадження у справі виникає в процесі тоді, коли постановлення рішення можливо після підтвердження фактів, що мають преюдиційне значення для даної справи, в іншій справі, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Отже, підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення по ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення цієї іншої справи.

Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема в постанові від 10 березня 2020 року у справі № 160/1088/19, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи. Тобто, згідно з правовою позицією Верховного Суду, такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними. Що свідчить про відсутність підстав для зупинення провадження у справах до набрання законної сили рішеннями щодо оскарження певних нормативно-правових актів.

Отже, суд дійшов висновку, що клопотання представника позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі, слід залишити без задоволення, оскільки таке зупинення суперечить принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи, й перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Що стосується клопотання представника позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_1 вх. 3801 від 04.03.2024 р., то положеннями ч. ч. 1, 2, 6 ст. 10 ЦПК України визначено, що 1. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. 2. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 6. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Отже, положеннями частини 6 статті 10 ЦПК України визначено випадок звернення до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України після ухвалення рішення у справі. На даний час у справі триває підготовче провадження, рішення у справі не ухвалено, тому вказане клопотання представника позивачки за зустрічним позовом вх. 3801 від 04.03.2024 р. не підлягає до задоволення.

Щодо прийняття до розгляду заяви позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 про розширення позовних вимог вх. 18095 від 19.10.2023 р.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з п. 2 ч.2, ч.3 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у ст. 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Пунктами 6, 7 ч.2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

При поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Предмет позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, відповідно до яких суд має ухвалити рішення, а підставою позову - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які складаються із фактів, що тягнуть за собою певні правові наслідки: зміну чи припинення правовідносин.

Верховний Суд відзначив, що під підставами позову, які згідно зі ст. 49 ЦПК може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на дані правовідносини.

Предмет позову кореспондується зі способами захисту права, які визначені, зокрема у ст. 16 ЦК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного способу захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Зміна предмета позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

У свою чергу, підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

При поданні заяви про збільшення позовних вимог, зміну предмета або підстав позову, позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову не допускається. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 352/1331/20, від 25 травня 2022 року у справі № 753/1908/15-ц. Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою відповідно до ЦПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.

Суд звертає увагу, що заява подана позивачкою за зустрічним позовом від 19.10.2023 року має назву «Заява про розширення позовних вимог», однак в прохальній частині зазначено «приєднати до матеріалів справи дану заяву про уточнення позовних вимог, тому враховуючи норми чинного законодавства та практику Верховного Суду, оцінивши зміст поданої заяви від 19.10.2023 року та зустрічний позов, суд прийшов до наступних висновків.

У зустрічному позові ОСОБА_3 в пункті 4, звернулася до суду з метою зобов`язати Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" (Код , адреса:33027, м. Рівне, вул. Івана Вишенського, буд.4) зробити перерахунок за надані послуги розподілу природного газу з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року за фактично надані послуги відповідно до показників газового лічильника побутовому споживачеві ОСОБА_3 , (особовий рахунок НОМЕР_1 ), за адреса: АДРЕСА_1 . У заяві про розширення позовних вимог, в частині 2, ОСОБА_3 має на меті розширити період для перерахунку за надані послуги розподілу природного газу з 01.01.2020 року по 31.05.2021 року за фактично надані послуги відповідно до показників газового лічильника побутовому споживачеві. Тому суд приходить до висновку про збільшення розміру первинних позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 та приймає їх до розгляду в зазначеній частині.

В частині 3 заяви про розширення позовних вимог ОСОБА_3 просить доповнити зустрічний позов новим пунктом 6: «Укладений договір розподілу природного газу та підписаний 24.01.2020 року між Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" (Код , адреса:33027, м. Рівне, вул. Івана Вишенського, буд.4) та ОСОБА_3 (особовий рахунок НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) визнати недійсним з дня укладання».

У вказаній частині суд вбачає заявлення нової вимоги, додатково до викладених у зустрічній позовній заяві (зміну і підстав і предмету позовних вимог), оскільки позивачем заявлено додаткову редакцію позовних вимог, викладено нові обґрунтування та обставини позовних вимог, визначено нові правові підстави позовних вимог. Отже, судом встановлено, що у частині 3 заяви про розширення позовних вимог ОСОБА_3 від 19.10.2023 подібне доповнення зустрічного позову новою вимогою є не збільшення позовних вимог, а є пред`явленням нового позову із іншим предметом та підставами, тому суд приходить до висновку про відмову в прийнятті вказаної заяви в цій частині, оскільки неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті зустрічної позовної заяви.

Отже, під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 352/1331/20, від 25 травня 2022 року у справі № 753/1908/15-ц.

Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою відповідно до ЦПК України.

Підставою та предметом зустрічних позовних вимог була протиправність нарахування позивачем заборгованості за період з 01.01.2021 р. по 31.05.2022 р. в сумі 5024 грн. 27 коп. за надані послуги з розподілу природного газу та здійснення перерахунку за надані послуги розподілу природного газу за період з 01.01.2021 р. по 31.12.2021 р. відповідно до фактичних даних показників лічильника.

У свою чергу, у заяві «Про розширення позовних вимог» від 19.10.2023 р., серед іншого, доповнено прохальну частину позовних вимог пунктом 6 наступного змісту: Укладений Типовий договір розподілу природного газу та підписаний 24.01.2020 р. між Акціонерним товариством "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" та ОСОБА_3 визнати недійсним з дня укладання.

Предметом зустрічного позову за заявою «Про розширення позовних вимог» є визнання договору розподілу природного газу недійсним.

Разом із тим, виходячи із принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу (статті 12 і 13 ЦПК України), саме на позивачеві лежить обов`язок довести обставини, які мають значення для справи, а суд розглядає справи лише в межах заявлених позивачем вимог.

Подана позивачкою за зустрічним позовом заява «Про розширення позовних вимог», незважаючи на таку її назву, фактично такою не є, оскільки у цій заяві не порушується питання про збільшення кількісних показників за тією ж самою вимогою майнового характеру, яку було заявлено в зустрічній позовній заяві.

Спірні правовідносини між позивачем за зустрічним позовом та позивачем за первісним позовом мають інший предмет доказування, ніж заявлений у первісній редакції зустрічної позовної заяви.

Отже, заява позивачки за зустрічним позовом «Про розширення позовних вимог» в частині п.3 є фактично поданням окремого позову з іншим предметом та підставами позову, що виключає можливість прийняття до розгляду судом поданої позивачем заяви в частині п.3.

Збільшення розміру позовних вимог не передбачає пред`явлення однієї чи кількох нових вимог, додатково до викладених у позовній заяві.

Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що позивачка зустрічним позовом пред`явила нові позовні вимоги (визнання типового договору недійсним з дня укладення), з іншим предметом та підставами позову, які є до того ж взаємовиключними між собою - самими зустрічними позовними вимогами, та виключає їх одночасний розгляд з первісною позовною заявою.

Суд наголошує, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність задоволити клопотання позивачки за зустрічним позовом частково у прийнятті до розгляду заяви «Про розширення позовних вимог», а саме в частині п.2 резолютивної частини вказаної заяви про викладення пункту 4 прохальної частини позовних вимог в новій редакції; у прийнятті до розгляду заяви позивачки за зустрічним позовом про розширення позовних вимог в частині пункту 3 заяви про розширення позовних вимог про доповнення прохальної частини позовних вимог п.6 відмовити, повернувши її позивачці.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_3 , що вона має право звернутись до суду із самостійним позовом із новою позовною вимогою, зазначеною у частині пункту 3 заяви про розширення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258-261, 353, 354 ЦПК України, - суд

у х в а л и в :

Клопотання представника позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_1 вх. 3800 від 04.03.2024 р. про зупинення провадження у справі - залишити без задоволення.

Клопотання представника позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_1 про звернення до Верховного суду України для вирішення питання внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності абзацу першого частини шостої статті 14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22.09.2016 р. №1540-VІІІ у частині «Рішення Регулятора не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України» та абзацу першого частини сьомої статті 14 цього ж Закону в редакції Закону №394-ІХ від 19.12.2019 р. залишити без задоволення.

Прийняти заяву позивачки ОСОБА_3 про розширення позовних вимог вх.18095 від 19.10.2023 р. в частині п. 2 резолютивної частини вказаної заяви про викладення пункту 4 прохальної частини позовних вимог в новій редакції.

У подальшому розглядати справу з урахуванням заяви про розширення позовних вимог вх.18095 від 19.10.2023 р. в частині п. 2 резолютивної частини вказаної заяви про викладення пункту 4 прохальної частини позовних вимог в новій редакції.

Визначити відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України, одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копія відзиву та доданих до нього документів відповідач зобов`язаний надіслати іншим учасникам справи. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8ст. 178 ЦПК України).

Встановити позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам частини третьоїп`ятої ст.178 ЦПК України, копія якої одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи.

Встановити відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення, яке має відповідати вимогам частини третьоїп`ятої ст.178 ЦПК України, копія якого одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи.

У прийнятті до розгляду заяви позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 про розширення позовних вимог вх.18095 від 19.10.2023 р. вчастині пункту 3 заяви про розширення позовних вимог ОСОБА_3 про доповнення прохальної частини позовних вимог п.6 наступного тексту: «Укладений договір розподілу природного газу та підписаний 24.01.2020 року між Акціонерним товароством "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" (Код , адреса:33027, м. Рівне, вул. Івана Вишенського, буд.4) та ОСОБА_3 (особовий рахунок НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) визнати недійсним з дня укладання» - відмовити, повернувши її позивачці та роз`яснивши право на звернення до суду з окремим позовом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом 15 днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повний текст судового рішення - ухвали суду - виготовлено 06.05.2024 р.

Суддя Гнатущенко Ю.В.