Справа № 489/1292/24
Провадження № 2/489/991/24
РІШЕННЯ

Іменем України

30 квітня 2024 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Микульшиної Г.А.,

із секретарем судового засідання Тищенко Д.О.,

за участі:

представника позивача адвоката Сорочана Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності в порядку спадкування, третя особа: Південна товарна біржа,

встановив:

В лютому 2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Сорочана Є.В. звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності в порядку спадкування. В обґрунтування вимог посилався на те, що 01.12.1995 між його батьком ОСОБА_6 з однієї сторони та відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з іншої було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_6 придбав кв. АДРЕСА_1 . Вказаний договір був зареєстрований Південною товарною біржею за № 3160. Всі умови договору сторони виконали, проте договір не було посвідчено нотаріально. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді зазначеної квартири. Спадкоємцями після його смерті спадкоємцями є позивач та дружина померлого ОСОБА_5 , яка від прийняття спадщини відмовилась. У встановленому законом порядку позивач звернувся до нотаріуса з метою оформлення свої спадкових прав після смерті батька, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки договір купівлі-продажу квартири не був посвідчений нотаріально. На теперішній вказаний договір підлягає визнанню дійсним у судовому порядку. Однак навіть у випадку визнання судом дійсним договору купівлі-продажу, позивач не зможе зареєструвати право власності за особою, яка померла, а без такої реєстрації він позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину. Тобто захистити свої права ОСОБА_1 має можливість лише в судовому порядку шляхом визнання за ним права на спадщину.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просить суд:

визнати дійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладений 01.12.1995 між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_6 з іншої, зареєстрований на Південній товарній біржі за № 3160;

визнати за ним право власності на кв. АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.02.2024 вприйнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження; витребувано у приватного нотаріуса ММНО Хоменко О.О. копію спадкової справи № 33/2023 (номер у реєстрі 71481879), заведену після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Хайфа Держави Ізраїль.

25.03.2024 витребувана спадкова справа надійшли на адресу суду.

Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01.04.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Сорочан Є.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Судові витрати просив віднести на рахунок позивача. Також підтримав клопотання від 08.04.2024 про доручення до матеріалів справи копії постанови приватного нотаріуса Хоменко О.О. про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Протокольно вказане клопотання задоволено.

Повідомлення відповідачів про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів та додатково шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Направлена на їх адресу судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання.

27.03.2024 на адресу суду від відповідача ОСОБА_5 надійшла заява про визнання позову.

Представник третьої особи Південній товарній біржі в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та представника третьої особи, повідомлених про розгляд справи належним чином.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 одружились ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 11).

У відповідності до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 10).

01.12.1995 між батьком позивача ОСОБА_6 як покупцем, та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (який діяв зі згоди своєї матері), як продавцями, був укладений договір № 3160 купівлі-продажу нерухомого майна, а саме кв. АДРЕСА_1 . Вказаний договір зареєстрований на Південній товарній біржі за № 3160 (а.с. 12, 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Хайфа держава Ізраїль помер батько позивача ОСОБА_8 (а.с. 17-18).

Згідно копії спадкової справи № 33/2023, витребуваної на запит суду, позивач ОСОБА_1 31.10.2023 звернувся до приватного нотаріуса ММНО Хоменко О.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті його батька. Відповідач ОСОБА_9 (дружина померлого), 31.10.2023 звернулась до нотаріуса із заявою про відмову від спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_10 .

В той же час, відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.04.2021, виданої ПН ММНО ОСОБА_11 , ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на кв. АДРЕСА_1 , оскільки подані документи не відповідають вимогам законодавства, відповідно видача свідоцтва про право на спадщину неможлива (а.с. 86-87).

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу підписаний сторонами власноручно. На теперішній час ніхто із сторін цього договору вимог щодо порушення їх прав не заявив.

Після укладання договору купівлі-продажу квартири, а саме 04.12.1995, покупцем ОСОБА_6 було зареєстровано право власності в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» за № 17068, яке на час виникнення спірних правовідносин мало повноваження реєстраційного органу (а.с. 13).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено 01.12.1995, тобто під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР) статтею 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Приписами ст. 224 ЦК УРСР встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Згідно із ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною.

У відповідності до частини другої статті 47 ЦК УРСР та пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Позивач на теперішній час не має можливості реалізувати свої спадкові права щодо отримання спадщини після смерті свого батька, який був покупцем за договором, оскільки даний договір купівлі-продажу гаражу не було посвідчено нотаріально.

З огляду на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири його сторони ухилилися від його нотаріального посвідчення, що на теперішній час перешкоджає позивачу реалізувати свої спадкові права відносно нерухомого майна, договір виконано повністю, суд вважає позовні вимоги в частині визнання договору дійсним обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог про визнання права власності в порядку спадкування, суд виходить з наступного правового регулювання.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Згідно роз`яснень, що містяться у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно ст. 67 ЗУ «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, що підлягає реєстрації, може бути видане на підставі правовстановлюючих документів.

У відповідності до п. 4.16 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

Положеннями п. 4.19 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті батька, прийняв спадщину у встановлений законом строк, але не може реалізувати своє право на оформлення спадщини в позасудовому порядку через неможливість реєстрації права власності на спадкове майно після смерті його власника (спадкодавця), суд вважає позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки позивач не просить відшкодувати йому судові витрати, тому з урахуванням диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає за можливе не здійснювати розподіл судового збору відповідно до ст. 141 ЦПК України та віднести судовий збір на рахунок позивача.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності в порядку спадкування, третя особа: Південна товарна біржа - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , укладений 01.12.1995 між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_6 з іншої, зареєстрований на Південній товарній біржі за № 3160.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на кв. АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові витрати залишити за ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 ;

відповідач: ОСОБА_3 , остання відома адреса: АДРЕСА_4 ;

відповідач: ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_5 ;

відповідач: ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_6 ;

третя особа: Південна товарна біржа, , адреса: м. Миколаїв, вул. Наваринська, 3, кв. 69.

Повний текст рішення складено 30.04.2024.

Суддя Г.А. Микульшина