Провадження № 2/582/97/24
Справа № 582/119/24
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Недригайлівський районний суд Сумської області у складі:
головуючого судді Жмурченка В.Д.,
за участю секретаря Коваль В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна набутого за час шлюбу,
У С Т А Н О В И В :
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04.07.2009 позивач зареєструвала шлюб з відповідачем у Недригайлівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Роменському районі Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Суми), актовий запис № 27. Заочним рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 14.12.2021 шлюб між ними розірвано, і після розірвання шлюбу сторони разом не проживають. За час шлюбу подружжя набуло у спільну власність: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 65,3 кв. м., житловою площею 38,5 кв. м., та земельні ділянки, площею 0,0152 га, для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0430 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та площею 0,0831 га, для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час виникло питання про розподіл спільного сумісного майна, основним об`єктом права спільної сумісної власності, яке набуте в період шлюбу та за сумісні кошти є вказаний вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, та земельні ділянки, право власності на які зареєстровано за відповідачем, і вказане майно знаходиться у володінні та користуванні останнього. Позивач не ставить питання про реальний розподіл будинку в натурі, а просить визнати за нею право власності на 4/5 частину вказаного будинку та земельних ділянок, мотивуючи тим, що половина вартості майна сплачена нею вже після розірвання шлюбу, про що надала відповідні квитанції. У зв`язку з наведеним представник позивача просив позов задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Скляров С. Л. у судове засідання не прибули, останній надав на адресу суду клопотання про проведення судового засідання без участі його та позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. На стягнення судових витрат не наполягає.
Належним чином повідомлений відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду від нього не надходило.
Розгляд справи проведено у відповідності до вимог статті 280 ЦПК України у зв`язку з неявкою належним чином повідомленого відповідача, який про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, справу розглянуто без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 04.07.2009 (повторне свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 11.11.2021 (а.с. 8), який заочним рішенням Недригайлівського районного суду від 14.12.2021 розірвано (а.с. 9).
На даний час сторони разом не проживають.
Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачем і знаходиться в його володінні та користуванні, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.12.2023 року №358677443.
У відповідності до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Положення ч. 2 ст. 60 СК України гарантує подружжю, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Така норма закону встановлює презумпцією права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі.
Аналогічне положення міститься і в ч. 3 ст. 368 ЦК України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як передбачено ч. 1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Тобто, будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо один із них не доведе набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування їх в шлюбі.
Частиною 3 ст. 61 СК України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Договір купівлі продажу житлового будинку та земельних ділянок укладено відповідачем саме в інтересах сім`ї, за спільні кошти подружжя, в період перебування сторін у шлюбі, для спільного проживання сім`ї, ведення спільного господарства та побуту.
Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, роз`яснив судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що спірний будинок та земельні ділянки є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача як колишнього подружжя, оскільки набуті за спільні кошти в період їх перебування в шлюбі, оскільки договір купівлі-продажу вказаного майна укладений відповідачем в інтересах сім`ї.
Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Норми ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Однак, в ч. 1 ст. 358 ЦК України зазначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Таким чином, з моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної сумісної власності на нерухоме майно, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками.
Тому, актами цивільного законодавства України надано право співвласникам на поділ майна, що є у їх спільній власності.
У відповідності до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Положення ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦК України має аналогічний зміст, та яким передбачено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.
Наведені вище норми гарантують кожному із співвласників право на поділ того майна, яке знаходиться у їх спільній сумісній власності колишнього подружжя, незалежно від розірвання шлюбу.
Як випливає з положень ч. 2 ст. 69 СК України та ч. 4 ст. 372 ЦК України, дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
В тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ спільного майна і таке право підлягає судовому захисту.
Такі висновки позивача ґрунтуються на положенні ст. ст. 15, 16 ЦК України, відповідно до яких кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу майна, що є у спільній сумісній власності.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Проте, між сторонами не досягнуто домовленості про поділ майна як об`єкту права спільної сумісної власності, що призвело до неможливості вчинити договір про поділ цього майна, в порядку передбаченому ч. 2 ст. 69 СК України та ч. 4 ст. 372 ЦК України, що надає право позивачу на звернення до суду за захистом свого майнового права, шляхом здійснення поділу майна.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як випливає зі змісту ч. 1 ст. 70 СК України та ч. 2 ст. 372 ЦК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Разом з тим, позивач наполягає, що вона має право на отримання у власність 3/4 вказаного майна, оскільки половину його вартості вона сплатила вже після розірвання шлюбу.
Так, відповідно до квитанції від 12.12.2023 позивач сплатила на користь СОКП Фонд інвестування об`єктів соціальної сфери (Кредитор) грошові кошти в сумі 118 403 грн. Крім того, 22.11.2023 остання сплатила на користь СОКП Фонд інвестування об`єктів соціальної сфери (Кредитор) грошові кошти в сумі 10 000 грн, що підтверджується копією квитанції (а.с. 60).
При цьому шлюб із відповідачем було розірвано ще у 2021 році.
Таким чином у листопаді - грудні 2023 року позивачем сплачено особистими коштами 128 403 грн, що становить 60 % від вартості квартири. Решту 40 відсотків від вартості майна було сплачено за період шлюбу. Тобто, відповідач може претендувати лише на 20 відсотків від квартири та земельних ділянок (1/5 частка).
Тобто, загальна вартість майна набутого подружжям 5 червня 2018 року становить 150 000 + 5 000 + 45 000 + 15 000 = 215 000 грн.
Після укладення договорів купівлі-продажу за період шлюбу подружжям було сплачено 62 350 грн, на погашення кредитної заборгованості, що підтверджується копіями чеків, які додаються до позовної заяви.
Крім того, із договорів купівлі-продажу спірного майна вбачається, що до моменту укладення договорів продавець отримав від покупця 15 000 грн.
Таким чином, враховуючи викладене частка позивача у власності на спірне майно становить 4/5.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності.
На даний час відповідач володіє квартирою та земельними ділянками одноосібно. Таким чином, незважаючи на те, що майно перебуває в спільній сумісній власності колишнього подружжя, позивач не має можливості користуватися своїм майном, що і стало причиною звернення до суду з даним позовом.
На підставі викладеного, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Враховуючи клопотання представника позивача, витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.
Керуючись ст. ст. 60-71 Сімейного Кодексу України, ст. 364, 368 ЦК України, ст. ст. 12, 76-78, 81, 247, 259, 263-265, 268, 280-283 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна набутого за час шлюбу, задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду скарги.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення, до Сумського апеляційного суду у встановленому законом порядку.

Суддя:підпис З оригіналом згідно

Суддя : В. Д. Жмурченко