КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/4929/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року м. Київ

Справа № 753/13345/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Левенця Б.Б., Немировської О.В.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Левківським Богданом Казимировичем , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2022 року, ухвалене у складі судді Трусової Т.О.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), орган опіки та піклування Печерської районної у місті Києві державної адміністрації, про звільнення від сплати аліментів та заборгованості за аліментами,

встановив:

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , встановлених рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02.02.2015 року, та від сплати заборгованості за аліментами.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно з рішенням суду від 29.09.2014 шлюб сторін розірвано. Підставою руйнації сім`ї стало застосування відповідачем до позивача насилля. Після останнього випадку побиття позивач потрапила до лікарні, по виходу з якої не змогла повернутися у свою квартиру, оскільки відповідач змінив замки. Також відповідач вжив усіх заходів, щоб позивач не мала можливості спілкуватися з сином. Своїми умисними діями відповідач усунув позивача від участі у вихованні та у спілкуванні з дитиною, вживав заходів аби позивача звільняли з роботи, і вона не мала можливості заробляти собі на існування. Усі намагання позивача мирним шляхом врегулювати спір призводять лише до конфліктів, усі речі, які позивач намагалась передати сину, відповідач забирав та категорично забороняв дитині будь що приймати від позивача.

Вказує, що її права, як матері, на сьогодні є порушеними. У лютому 2017 року позивач випадково дізналась про існування рішення суду про стягнення з неї на користь відповідача аліментів на утримання сина в розмірі 1/3 частини її доходів. У квітні 2017 позивач також дізналась про наявність виконавчого провадження щодо стягнення з неї аліментів на утримання сина, який проти своєї волі проживає з відповідачем. Після того, як відповідач створив позивачу перешкоди у потраплянні до квартири, у якій вони спільно проживали, вона опинилась на вулиці без засобів для існування, при цьому відповідач неодноразово приходив до роботодавця позивача і погрозами та примусом, в тому числі наданням неправдивої інформації, змушував звільнити позивача. Тому позивач змушена була зайнятися особистою підприємницькою діяльністю. На той час, коли позивач працювала та отримувала стабільний заробіток, відповідач відмовлявся приймати від неї будь-які кошти для дитини, а отримання відповідачем щомісячного доходу в розмірі 200 000 грн. свідчить про те, що він не потребував і не потребує сторонньої допомоги в утриманні дитини, а його метою є знущання над позивачем та бажання знищити її морально і фізично, а також створення умов для позбавлення її батьківських прав.

Вказує, що внаслідок постійних страждань, психологічного тиску та фізичних катувань у позивача розвинулась тяжка хвороба - рак молочної залози, у 2020 року вона перенесла кілька операцій та в подальшому пройшла кілька курсів хіміотерапії, проте хвороба не відступила і загроза для її життя продовжує існувати. З огляду на тяжкий стан здоров`я позивач фізично не може працювати, жодних доходів та нерухомого і рухомого майна у неї немає, вона перебуває на утриманні батьків похилого віку, які самі потребують догляду від неї у зв`язку зі старістю та хворобами, а тому не має коштів навіть для свого лікування. За таких обставин позивач не може сплачувати аліменти на утримання дитини, а заборгованість за аліментами утворилась з незалежних від неї причин.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2022 року позов задоволено частково.

Звільнено ОСОБА_3 від сплати заборгованості за аліментами на утримання сина ОСОБА_5 , стягнутих рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 лютого 2015 року (справа № 753/19813/14-ц), яка утворилась за період з 30 жовтня 2014 року по 20 січня 2022 року, в сумі 131 816, 30 грн.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - Левківський Б.К. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, постановити окрему ухвалу, в якій звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання норм процесуального права та необхідність усунення порушень допущенних при розгляді справи судом, постановити окрему ухвалу, яку направити в органи Національної поліції з метою відкриття провадження за вчинення ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачена ст. 382 КК України, ст. 164 КК України, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, порушення права сторони відповідача на звернення із зустрічним позовом.

Вказує, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року про стягнення аліментів було переглянуто судом першої, апеляційної та касаційної інстанцій, яке залишено без змін. Вказане рішення суду про стягнення аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 не виконувала протягом семи років. Станом на травень 2021 року заборгованість ОСОБА_3 зі сплати аліментів становить понад 320 000 грн.

Вказує, що сторона відповідача не отримала від представника позивача будь-яких документів через відправку представником позивача документів на неналежного отримувача із зазначенням невірного номеру телефонного зв`язку відповідача, чим створили перешкоди в реалізації права на звернення з зустрічним позовом. Вказує, що суд першої інстанції не надав цій обставині належну оцінку, вочевидь з метою створення стороні позивача умов найбільшого сприяння, чим порушено принцип диспозитивності та рівності. З метою економії процесуального часу, відповідачем було прийнято рішення підготувати зустрічну позовну заяву та подати у судовому засіданні 16 червня 2021 року. 16 червня 2021 року суд першої інстанції не перейшов до розгляду справи по суті, а у справі призначив підготовче провадження.

Суд першої інстанції не дав можливості стороні відповідача заявити всі клопотання, позбавив відповідача та його представника права заявляти клопотання та закрив підготовче провадження у справі, відмовивши у прийнятті позовної заяви, що унеможливило участь у цивільному процесі відповідача як учасника із самостійними вимогами, що є важливою гарантією захисту прав громадян і організацій, ефективним засобом судового захисту прав і охоронюваних законом інтересів, проголошених в ст.55 Конституції України. Предметом зустрічної позовної заяви було стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені за несплату аліментів, які виникли між тими самими сторонами. Проте, суд першої інстанції відмовив у прийнятті зустрічної позовної заяви, без виходу до нарадчої кімнати та без постановлення відповідної ухвали про повернення позовної заяви, як окремого процесуального документу, обмежившись протокольною ухвалою, що фактично створило для відповідача як законного представника дитини перешкоди у здійсненні ефективного захисту прав малолітньої дитини.

Суд першої інстанції не вірно визначив суть спірних правовідносин та сторони цих правовідносин, адже у цій справі ОСОБА_1 є законним представником малолітнього ОСОБА_4 , в інтересах якого було стягнуто аліменти з матері дитини - ОСОБА_3 . Вказує, що у цій справі ОСОБА_1 , діє як законний представник спільної дитини сторін ОСОБА_4 , а не як самостійний відповідач, адже право на аліменти та кошти, які призначені як аліменти на утримання дитини, є власністю дитини, а не ОСОБА_1 , відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 179 СК України.

Суд першої інстанції проігнорував невиконання відповідачем обов`язків щодо дитини, чим фактично поставив права матері у більший пріоритет порівняно з правами дитини та правами іншого з батьків, на якого протягом тривалого часу було покладено відповідальність за утримання спільної дитини сторін. Вирішуючи дану справу по суті, суд першої інстанції був зобов`язаний застосувати норми матеріального права з метою найкращого забезпечення прав дитини, а не матері дитини.

В судовому засіданні представник відповідача Левківський Б.К. підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати.

Представник позивача Гарницький П.П. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Звільняючи ОСОБА_3 від сплати частини заборгованості за аліментами на утримання сина, яка утворилась за період з 30 жовтня 2014 року по 20 січня 2022 року, в сумі 131 816, 30 грн., суд першої інстанції виходив з того, що син ОСОБА_4 є єдиною дитиною позивача і жодних доказів, які б свідчили про наявність у неї тяжкої хвороби до 2020 року та неможливість влаштування на роботу, та надання нею утримання для своїх батьків похилого віку, суду не надано, а відтак доводи позову про відсутність вини позивача у виникненні у вказаний період заборгованості за аліментами не заслуговують на увагу.

Суд вважав переконливими доводи позову про наявність підстав для звільнення позивачки від сплати лише тієї заборгованості за аліментами, яка виникла у зв`язку з її тяжкою хворобою з січня 2020 року.

При визначенні конкретного розміру заборгованості за аліментами, суд виходив з того, що онкологічне захворювання було виявлене у позивача у січні 2020 р., а у липні 2020 року вона набула статусу особи з інвалідністю. Судом установлено, що за вказаний період заборгованість за аліментами склала 38 046,30 грн., що і є сумою заборгованості, від сплати якої суд звільнив позивача.

З моменту встановлення інвалідності позивач отримала право на одержання пенсії та з огляду на наявність у неї спеціальності юриста і висновку медико-соціальної експертної комісії щодо умов і характеру праці має можливість влаштуватись на роботу за фахом. Разом з тим, наявні у позивача тяжкі захворювання є хронічними і потребують постійних витрат на лікування, а тому суд вбачав підстави для часткового звільнення її від сплати заборгованості за аліментами, яка виникла з серпня 2020 року, виходячи з визначеного ст. 182 СК України мінімального розміру аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Тому, виходячи із законодавчо встановленого розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд дійшов висновку, що за період з серпня 2020 р. по листопад 2020 р. позивач повинна була сплатити аліменти в сумі 4636 грн. (2318 грн./2 х 4 місяці); за період з грудня 2020 р. по червень 2021 р. - 8382,50 грн. (2395 грн./2 х 7 місяців); за період з липня 2021 р. по листопад 2021 р. - 6275 грн. (2510 грн. /2 х 5 місяців); за грудень 2021 р. - 1309 грн. (2618 грн. /2); за 20 днів січня 2022 р. - 844,52 грн. (1309 грн./31 х 20 днів), а усього 21 447 грн. 02 коп.

Оскільки за вказаний період заборгованість позивача за аліментами склала 115 217,02 грн., а відтак розмір заборгованості за аліментами, від сплати якої суд звільняє позивача, становить 93 770 грн. (115 217,02 - 21 447,02).

Враховуючи викладене, суд вважав обґрунтованими і доведеними вимоги ОСОБА_3 про звільнення її від сплати заборгованості за аліментами на загальну суму 131 816,30 грн. ( 38 046 грн. 30 коп. + 93 770 грн.)

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового звільнення від сплати заборгованості за аліментами на утримання сина, на суму 131 816, 30 грн., колегія суддів погоджується, враховуючи наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26.06.2007 року сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб.

Від шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 вересня 2014 року шлюб між сторонами розірвано ( а.с. 8, т. 1).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року визначено місце проживання ОСОБА_7 разом з батьком ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_7 в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), починаючи з 30.10.2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вказаним рішенням суду встановлено, що дитина проживає з батьком, а мати, будучи зобов`язаною утримувати свою дитину, добровільно матеріальної допомоги не надає.

На виконання рішення суду 07.10.2015 року Дарницьким районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 753/198/14 про стягнення аліментів, який перебуває на виконанні в Дарницькому РВ ДВС у м. Києві (виконавче провадження № 49376833/9), проте рішення суду позивачем не виконується.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, який провадився згідно з інформацією Головного управління статистики у м. Києві щодо розміру середньомісячної заробітної плати на одного середньооблікованого штатного працівника по м. Києву з 30.10.2014 року по 20.01.2022 року, складеним головним державним виконавцем Білан Ю.С. , розмір заборгованості позивача за аліментами станом на 20 січня 2022 року становить 379 554 грн. 90 коп.

З розрахунку вбачається, що сума нарахованих аліментів становить:

- за період з 30.10.2014 року по 01.01.2015 року - 4029,44 грн.;

- з 01.01.2015 року по 01.12.2015 року становить 26 827, 63 грн.;

- з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року - 34 149, 96 грн.;

- з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року - 44 546, 98 грн.;

- з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року - 53 275,95 грн.;

- з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - 63 461, 62 грн.;

- з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року - 68 358,28 грн.;

- з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року - 80 357,98 грн.;

- з 01.01.2022 року по 20.01.2022 року - 4547,06 грн. ( т.1 а.с. 163-165).

У січні 2020 року у ОСОБА_3 було виявлено онкологічне захворювання, у зв`язку з чим вона проходила тривале амбулаторне та стаціонарне лікування, 05.02.2020 їй було проведено операцію з видалення молочної залози, в подальшому приймала гормональні препарати та пройшла кілька курсів хіміотерапії, що підтверджується наданими представником позивача медичними документами (т.1 а.с.25-28).

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 588377 ОСОБА_3 встановлено третю групу інвалідності з 13.07.2020 безтерміново (т.1 а.с. 25).

Відповідно до виписок із медичної карти стаціонарного хворого, у ОСОБА_3 виявлено злоякісне новоутворення молочної залози (рак правої молочної залози) (т.1 а.с. 112-114). З електронного направлення на стаціонарне лікування від 11.08.2020 вбачається, що позивач також хворіє на токсичний гепатит з важким перебігом (т.1 а.с. 26).

Відповідно до ч. 2 ст.51 Конституції України, ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Відповідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст.197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Законодавцем передбачено право, а не обов`язок суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно також виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що у січні 2020 року у ОСОБА_3 виявлено тяжке захворювання - злоякісне новоутворення молочної залози (рак правої молочної залози), у зв`язку з чим у Криворізькому онкологічному диспансері позивачу проведено хірургічну операцію - радикальну мастектомію, ЛАЕ, згідно з висновком ЛКК від 23.06.2020 року позивач потребує протезування правої молочної залози, а у липні 2020 року їй встановлено ІІІ групу інвалідності, суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення належним чином обґрунтував свої висновки про звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах за період з січня 2020 року по липень 2020 року включно.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виконаного державним виконавцем станом на 20.01.2022 року, сума аліментів за вказаний період, яка мала бути сплачена виходячи із 1/3 частини середньомісячного заробітку середньоблікованого штатного працівника по м. Києву, склала 38 046,30 грн.

Виходячи із обставин справи, підтверджених наявними у матеріалах справи доказами, колегія суддів вважає, що від сплати вказаної суми заборгованості суд першої інстанції обґрунтовано звільнив позивача у повному обсязі.

Врахувавши, що з 13 липня 2020 року позивачу ОСОБА_3 призначена пенсія по інвалідності, а в довідці до акту огляду МСЕК від 16.07.2020 року визначено, що ОСОБА_3 може працювати за спеціальністю, проте наявні у позивача тяжкі захворювання є хронічними і потребують постійних витрат на лікування, з огляду на наявність у матеріалах справи медичної документації про продовження лікування у 2020 році ( зокрема з 11.08.2020 року по 11.09.2020 року - перебування на стаціонарному лікуванні в Криворізькій міській лікарні з діагнозом «гострий токсичний гепатит»), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у період з серпня 2020 року позивач зобов`язана сплачувати аліменти, виходячи з визначеного ст. 182 СК України мінімального розміру аліментів на одну дитину, який не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Оскільки за період з 01 серпня 2020 року по 20 січня 2022 року заборгованість позивача за аліментами склала 115 217,02 грн., а відтак, розмір заборгованості за аліментами, від сплати якої суд звільнив позивача, становить 93 770 грн. (115 217,02 - 21 447,02).

Загальна сума заборгованості за аліментами, від сплати якої суд звільнив позивача за період з січня 2020 року по січень 2022 року, становить 131 816 грн. 30 коп.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції щодо часткового звільнення від сплати заборгованості за аліментами за період з січня 2020 року по 20 січня 2022 року, вважає висновки законними та обґрунтованими, оскільки вони відповідають обставинам справи та зроблені відповідно до норм матеріального права.

Разом з тим, зазначивши в мотивувальній частині рішення про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про звільнення від сплати заборгованості за період з 30 жовтня 2014 року до січня 2020 року, суд першої інстанції в резолютивній частині помилково зазначив про звільнення позивача від сплати заборгованості за період з 30 жовтня 2014 року по 20 січня 2022 року, а тому доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині є обґрунтованими.

Враховуючи наведене, встановивши невідповідність висновків, викладених у мотивувальній частині рішення суду, змісту резолютивної частини рішення, апеляційний суд дійшов висновку про зміну оскаржуваного рішення в частині періоду та розміру заборгованості за аліментами, від сплати якої звільняється позивач.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції проігнорував невиконання відповідачем обов`язків щодо дитини, колегія суддів відхиляє, оскільки судом першої інстанції звільнено позивача лише від сплати частини заборгованості за аліментами на суму 131 816, 30 грн. за період з січня 2020 року по січень 2022 року у зв`язку з виявленням у неї у січні 2020 року тяжкої хвороби - онкологічного захворювання (рак молочної залози), яка є хронічною та потребує постійних витрат на лікування.

Оскільки з наданих до суду доказів встановлено, що заборгованість позивача зі сплати аліментів на користь відповідача за період з січня 2020 року по січень 2022 року виникла у зв`язку з тяжкою хворобою позивача, що має істотне значення в розумінні ст. 197 СК України, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними, а висновки суду першої інстанції належними чином вмотивованими та відповідають обставинам справи.

Питання правильності визначення державним виконавцем розміру заборгованості за аліментами не було предметом даного спору.

Доводи відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо прийняття його зустрічного позову, є безпідставними, оскільки такі доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2021 року відмовлено у прийнятті та повернуто зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по аліментам.

Не погоджуючись з цією ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушенням судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду зустрічного позову.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2021 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2021 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції посилався на те, що зустрічна позовна заява ОСОБА_1 подана до суду з пропуском строку встановленого ст.193 ЦПК України. Проте, з відповідним клопотанням про поновлення пропущеного строку на подачу зустрічної позовної заяви представник ОСОБА_1 - адвокат Левківський Б.К. до суду першої інстанції не звертався.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності доказів для встановлення обставин у справі, а саме - що після розірвання шлюбу з відповідачем позивач переїхала до батьків у м. Кривий Ріг, що вона тривалий час ніде не працює і фактично перебуває на утримання батьків пенсіонерів - колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені обставини жодним чином не вплинули на правильність висновків суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог про звільнення від сплати частини заборгованості за аліментами, які були обґрунтовані судом тяжкою хворобою боржника ОСОБА_3 .

Натомість факт перебування та лікування ОСОБА_3 у місті Кривий Ріг підтверджується наданою медичною документацією : довідкою Криворізького онкологічного диспансеру від 14.02.2020 року, висновком консиліуму лікарів обласного комунального закладу «Криворізький онкологічний диспансер» від 19.02.2020 року, довідкою до акту огляду МСЕК, виданою міжрайонною онкологічною МСЕК м. Кривий Ріг 16.07.2020 року, інформаційною довідкою ТОВ «Медіком Кривбас» від 11.08.2020 року, випискою із медичної карти стаціонарного хворого від 11.06.2020 року, виданої КЗ «Криворізький онкологічний диспансер Дніпропетровської обласної ради ( а.с. 9, 15, 26, т. 1).

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на відсутність підстав для застосування до даних правовідносин ст. 273 СК України за аналогією закону, про що зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, є обґрунтованими, проте зазначена обставина не може бути підставою для скасування рішення, оскільки у цьому ж абзаці оскаржуваного рішення судом зазначено, що суд застосовує положення статей 188, 190 СК України, які регулюють підстави та порядок звільнення батьків від обов`язку утримувати дитину, припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, а саме: обставинами, які можуть бути підставою для звільнення батьків від обов`язку утримувати дитину, є отримання дитиною доходу, що набагато перевищує дохід кожного з батьків, що повністю забезпечує потреби дитини, укладення батьками з дозволу органу опіки та піклування договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, а також визначення місця проживання дитини (за згодою батьків, самої дитини, органом опіки та піклування або в судовому порядку) з тим з батьків, хто є платником аліментів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про звільнення від сплати аліментів, суд першої інстанції зазначив, що на обставини, з якими законодавець пов`язує можливість звільнення батьків від обов`язку утримувати дитину, позивач не посилається і доказів на їх підтвердження суду не надано, а відтак правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про звільнення від сплати аліментів на утримання сина суд першої інстанції відмовив, і доводи апеляційної скарги відповідача, який оскаржує у повному обсязі рішення суду, прийняте у цій частині на його користь, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд фактично визнав законними дії ОСОБА_3 щодо невиконання рішення суду про стягнення з неї аліментів на утримання спільної дитини сторін - також неможливо визнати обґрунтованими, оскільки у повному обсязі ОСОБА_3 звільнена від сплати заборгованості по аліментах лише за 7 місяців 2020 року, а за період з серпня 2020 року по січень 2022 року - частково. Відповідно до розрахунку заборгованості головного державного виконавця Білан Ю.С. , за період з жовтня 2014 року по грудень 2019 року заборгованість позивача по аліментах становить 226 291 грн. 58 коп., яка підлягає сплаті, а також за період з 01 серпня 2020 року по 20 січня 2022 року - визначена судом у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, що становить загальну суму 21 447 грн. 02 коп. Загальний розмір заборгованості, виходячи з довідки державного виконавця, та підстави для звільнення від сплати якої відсутні, за увесь вищевказаний період, становить 247 738 грн. 60 коп.

Вимоги апеляційної скарги відповідача щодо прийняття окремої ухвали та направлення її до Національної поліції з метою відкриття провадження за вчинення ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачена ст. 382 КК України, ст. 164 КК України, колегія суддів також відхиляє, оскільки відповідно до ч. 11 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, виконавець роз`яснює стягувачу право на звернення до органів досудового розслідування із заявою (повідомленням) про вчинене кримінальне правопорушення боржником, що полягає в ухиленні від сплати аліментів.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати про порушення судом норм матеріального або процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог.

Таким чином, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2022 року підлягає зміні в частині зазначення періоду, за який позивача звільнено від сплати заборгованості та розміру такої заборгованості. В іншій частині оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до пунктів 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність викласти другий абзац резолютивної частини рішення суду першої інстанції у новій редакції, а саме: про звільнення ОСОБА_3 від сплати частини заборгованості за аліментами на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнутих рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 лютого 2015 року на користь ОСОБА_1 , а саме : на суму заборгованості 38 046 грн. 30 коп., яка утворилась за період з 01 січня 2020 року по 31 липня 2020 року; на суму 93 770 грн. із розміру заборгованості, що утворилась за період з 01 серпня 2020 року по 20 січня 2022 року. В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2022 року слід залишити без змін.

Разом з тим, в поясненнях на апеляційну скаргу, поданих 23.10.2023 року, представник позивача ОСОБА_3 - Гарницький П.П. просив покласти на відповідача ОСОБА_1 витрати на правову допомогу адвоката, пов`язані з розглядом даної апеляційної скарги, у розмірі 15 000 грн.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд вважає, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив наступне.

« Суд зазначає, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України.

При цьому такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини третьої статті 137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).

Тобто критерії, визначені частиною четвертою статті 137 ЦПК України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини четвертої статті 141 цього Кодексу.

Суд вважав, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.»

У п. 135 постанови від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується зі статтею 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».

Як вбачається з матеріалів справи, відзиву на апеляційну скаргу позивач не подавала. Представником позивача - адвокатом Гарницьким П.П. було подано пояснення на апеляційну скаргу, в яких він наводить три доводи: про невідповідність вимогам закону ордеру, наданого представником відповідача - адвокатом Левківським Б.К. на підтвердження своїх повноважень; про зловживання своїх прав відповідачем щодо поновлення строку на апеляційне оскарження; про те, що в апеляційній скарзі представник відповідача керується виключно гаслами, а не нормами матеріального або процесуального права.

До пояснення представник позивача надав копію договору про надання правничої допомоги, укладеного між адвокатом Гарницьким П.П. та позивачем ОСОБА_3 23.10.2023 року. Відповідно до вказаного договору, його предметом є надання правової допомоги ОСОБА_3 у підготовці правової позиції та складанні процесуальних документів ( пояснення або відзив при необхідності) на апеляційну скаргу на рішення у справі № 753/13345/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів на утримання дитини та звільнення від сплати заборгованості по аліментам , з правом приймати участь у справі в режимі відеоконференції.

Оплата за даним договором за надання правової допомоги становить 15 000 грн., яка може бути проведена у будь-який час, але не пізніше 5 днів з дня проголошення судового рішення.

Заперечень щодо співмірності заявленої суми витрат на правову допомогу від представника відповідача не надходило.

Враховуючи, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково шляхом викладення резолютивної частини рішення в новій редакції, з уточненням періоду, за який позивач звільнена від сплати заборгованості по аліментах, а у задоволенні інших вимог апеляційної скарги відповідача суд відмовляє, то відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції, пропорційно обсягу задоволених вимог.

Разом з тим, визначаючи суму витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, апеляційний суд виходить із критеріїв, визначених частиною 3 ст. 141 ЦПК України, які мають бути застосовані судом незалежно від заяви іншої сторони щодо співмірності заявлених витрат критеріям, визначеним у ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів враховує, що витрати на правову допомогу, заявлені до стягнення представником позивача, пов`язані з розглядом справи, проте не у повному обсязі відповідають критерію обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, та вважає, що витрати на послуги адвоката в сумі 15 000 грн. є значно завищеними, належним чином не обґрунтованими, оскільки не відповідають обсягу вчинених процесуальних дій, обсягу виконаних адвокатом робіт, не відповідають критерію розумності їхнього розміру (встановлення їхньої дійсності та необхідності), виходячи з конкретних обставин справи.

Необґрунтованість заявленої суми витрат на правову допомогу на суму 15 000 грн. полягає у тому, що відзиву на апеляційну скаргу представник позивача не подавав, а лише стислі пояснення, в яких викладено зауваження з процесуальних питань щодо подання апеляційної скарги та не міститься жодних заперечень щодо суті доводів апеляційної скарги на оскаржуване рішення суду; по розгляду апеляційної скарги відбулось одне судове засідання, в якому представник позивача прийняв участь в режимі відеоконференції.

Також апеляційний суд враховує, що доказів фактичного понесення такої суми витрат на правову допомогу позивачем та її представником не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення заявленої суми судових витрат в розмірі 15 000 грн. та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції на суму 2000 грн.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Левківським Богданом Казимировичем , - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2022 року - змінити в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про часткове звільнення від сплати заборгованості, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Звільнити ОСОБА_3 від сплати частини заборгованості за аліментами на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнутих рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 лютого 2015 року на користь ОСОБА_1 (справа № 753/19813/14-ц) :

- на суму заборгованості 38 046 грн. 30 коп., яка утворилась за період з 01 січня 2020 року по 31 липня 2020 року;

- на суму 93 770 грн. із розміру заборгованості, що утворилась за період з 01 серпня 2020 року по 20 січня 2022 року.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2022 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22 травня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Левенець Б.Б.

Немировська О.В.