Провадження № 22-ц/4808/711/24
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Барков
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Луганська В. М.,

Мальцевої Є. Є.,

секретар Петрів Д. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 березня 2024 року в складі судді Бородовського С. О., ухвалене в м. Івано-Франківську Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного Фонду України в Івано-Франківській області про стягнення компенсації втрати частини доходів,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про стягнення компенсації втрати частини доходів.

Позов мотивувала тим, що згідно рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2011 року у справі № 0907/2-а10478/201, УПФ в м. Івано-Франківську зобов`язано провести ОСОБА_1 перерахунок державної та додаткової пенсії інваліда ІІІ групи, захворювання якої пов`язане з наслідками аварії на ЧАЕС, починаючи з 15 вересня 2010 року виходячи із мінімального розміру пенсії за віком з урахуванням раніше сплачених сум. Проте, компенсації на суму недоплаченої пенсії позивачка не отримала. Тому звернулася із заявою до органу ПФУ. Де просила здійснити обчислення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії на суму доплати 40 619, 33 грн. Однак, 14 вересня 2023 року отримала відповідь з відмовою. Орган ПФУ вважає, що підстав для виплати компенсації втрати частини доходів немає, так як органом пенсійного фонду не порушено порядку та строків передбачених Порядком погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою затвердженого Постановою КМУ № 440 від 03 вересня 2014 року.

Не погоджуючись з відмовою ГУ ПФУ України в Івано-Франківській області, ОСОБА_1 просить суд стягнути з ГУ ПФУ в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 114 343,41 грн. та виплатити з врахуванням затримки фактичного розрахунку.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 березня 2024 року провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ГУПФУ в Івано-Франківській області про стягнення компенсації втрати частини доходів закрито.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про те, що вказаний спір повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства в зв`язку із тим, що апелянтка не заявляла вимог про вирішення публічно-правового спору, оскільки Івано-Франківський окружний адміністративний суд уже визнав протиправними дії відповідача, ухваливши рішення від 11 липня 2011 року у справі № 0907/2-а10478/201.

Окрім того, вважає, що обраний нею спосіб захисту, не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушення вчиненого діями суб`єкта владних повноважень, а стосується захисту її приватного інтересу права на компенсацію, зумовлену простроченням виплати пенсії належного розміру, який належить розглядати у порядку цивільного судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. До суду надала заяву по розгляд справи за її відсутності.

У судове засідання представник Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не з`явився, про дату, місце і час судового засідання повідомлений у відповідності до закону.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача,дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Закриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що даний спір належить до компетенції адміністративного суду.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 11, частини 1 статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в ст. 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно частини 1 статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до статтей 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі, з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в указаному Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно статті 3 цього закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до п. 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ № 159 від 21 лютого 2001 року, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Аналіз наведених норм права вказує на те, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в національній валюті на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у даній справі - органом ПФУ) добровільно чи на виконання судового рішення.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2011 року зобов`язано Головне Управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перерахунок та виплату пенсії у відповідності до ст. ст. 50 ч.1, 54 ч. 4, 67 ч.3 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виходячи із мінімального розміру пенсії за віком, встановленого ч. 1 ст. 28 ЗУ « Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням раніше сплачених сум.

На виконання вказаного рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснено перерахунок пенсії, нарахована доплата за період з 15 вересня 2010 року по 22 липень 2011року в розмірі 40 619,33 грн.

Вказана сума перерахована позивачці на картковий рахунок 30 січня 2023 року (а.с.16).

30 серпня 2023 року ОСОБА_1 направила на адресу відповідача заяву про здійснення нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків виплати пенсії (а.с.11-12).

Листом від 14 вересня 2023 року ГУ ПФУ в Івано-Франківській області повідомило позивачку, що строків передбачених Порядком погашення заборгованості за рішенням суду органом ПФУ не порушено, правові підстави для зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію відсутні.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до положень частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (ст. 19 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Предметом цього позову є вимога про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 263 КАС України справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Отже, на правовідносини щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 лютого 2021 року в справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20) зазначила, що «визначальною ознакою для правильного визначення юрисдикції спору є характер правовідносин, з яких виник спір: зміст прав та обов`язків його учасників, правовий статус сторін правовідносин та їх матеріально-правове регулювання тощо. До такого висновку, аналізуючи процесуальне законодавство, яке діяло на час відкриття справи, дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 761/21/898/16-ц (провадження № 14-5цс20). Захист порушених прав та інтересів здійснюється судом за вимогою особи, що вважає своє право порушеним (стаття 124 Конституції України,норми процесуального законодавства). Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.

Зокрема, наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми (соціальні виплати), не нараховані та/або не виплачені як доходи, не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або зобов`язань,а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем. Отже, можна дійти висновку, що спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин».

У пункті 7.54, 7.55 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду вказала, що Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» також передбачено проведення компенсаційних виплат відповідно до коефіцієнту приросту споживчих цін за порушення термінів виплати доходів громадян, передбачених цим законом. Правова природа такої відповідальності не відрізняється від правової природи відповідальності, яка виникає на підставі ст. 625 ЦК України в частині її акцесорного характеру та похідної правової природи спору.

Ураховуючи акцесорний характер визначених статті 625 ЦК України та Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Звернувшись з цим позовом, позивачка просить відшкодувати грошові суми, передбачені Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а саме компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, перерахованої за рішенням адміністративного суду. Заявлена вимога позивачки пов`язана з бездіяльністю суб`єкта владних повноважень щодо невиконання судового рішення про виплату на його користь перерахованої пенсії.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги виникли з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, а тому повинні розглядатися у порядку адміністративного судочинства, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 13 травня 2024 року.

Судді В. М. Барков

В. М. Луганська

Є. Є. Мальцева