П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2024 року м. Київ

Справа № 760/8613/23

Провадження №22-ц/824/6605/2024

Резолютивна частина постанови оголошена 15 травня 2024 року

Повний текст постанови складено 17 травня 2024 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Мандрики О.П.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою адвокатом Бєлінським Сергієм Євгеновичем, на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

До Солом`янського районного суду міста Києва надійшли матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р. О., про стягнення боргу за договором позики.

Позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій він просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 ; заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 .

Заяву обґрунтовував тим, що 25 травня 2021 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено два договори позики на суму 38 000 дол. США кожний, яку останній зобов`язався повернути у термін до 25 травня 2025 року. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 - рідна сестра померлого прийняла у спадщину його майно, у тому числі квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та відповідно до заяви про визнання боргу визнала борг перед позикодавцем за договором позики та зобов`язалась його сплатити негайно в повному обсязі. Проте, станом на 17 квітня 2023 року відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання, що спричинило порушення майнових прав позивача.

Вказував, що предметом позову є стягнення на спадкове майно у рахунок погашення боргу за договорами позики, а невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача, заявник звернувся до суду з заявою про забезпечення позову.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 квітня 2024 року Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

В іншій частині заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Бєлінський А.В. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Зокрема зазначає про те, що законом чітко визначено, що забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Жодних обґрунтованих доводів з підтвердженням їх відповідними доказами стороною позивача не надано, а сама заява позивача ґрунтується на припущеннях і не містить викладу обставин та доказів щодо наміру відчуження зазначеного рухомого майна.

Сам факт того, що відповідач може розпоряджатися належним йому на праві власності майном не свідчить про те, що ним будуть здійснені дії, в результаті яких при задоволенні позову неможливо буде виконати рішення суду.

У своїй заяві позивач зазначає, що «предметом позову є стягнення на спадкове майно в рахунок погашення заборгованості за договорами позики 1,2», але це не відповідає дійсності та спростовується поданою позивачем позовною заявою, відповідно до якої Позивач просить суд стягнути із Відповідача саме грошові кошти - заборгованість спадкодавця за договорами позики, в сумі 76 000 (сімдесят шість тисяч) доларів США (а не спадкове майно, як зазначає Позивач у своїй заяві про забезпечення позову).

Так, згідно статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 05.09.2022р. подано заяву про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті її брата ОСОБА_3 , заведено спадкову справу. До складу спадкового майна входить квартира, яка належала померлому, і яка розташована за адресою АДРЕСА_3 .

Статтею 1297 ЦК України передбачено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину. Так, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Разом з цим, згідно частини 2 статті 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Відповідно до статті 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

При цьому, пунктами 4.17., 4.18. глави 10 Наказу Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595) «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», передбачено, що у разі наявності заборони нотаріус письмово повідомляє кредитора про те, що спадкоємцям боржника видано свідоцтво про право на спадщину. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Таким чином, накладаючи арешт на Квартиру, судом порушується право Відповідача на можливість фактичного прийняття спадщини - отримання відповідного свідоцтва.

Разом з цим, якщо припустити обґрунтованість позовних вимог Позивача, то й права останнього будуть порушені через неможливість пред`явити вимогу до спадкоємця в зв`язку із неотриманням ним свідоцтва на спадщину, згідно ч. 2 статті 1281 ЦК України.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Халупко С.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_4 адвокат Бєлінський С.Є. подав до суду заяву про розглдя справи без участі відповідача та його представника.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та її представника.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до наступного.

Встановлено, що позивач звернувся до Солом'янського районного суду міста Києва надійшли матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р. О., про стягнення боргу за договором позики.

Зі змісту заяви про забезпечення позову, заявником подано позов про стягнення боргу за договорами позики спадкодавця, відповідно до яких ОСОБА_2 отримав в борг 25 травня 2021 року від позивача 38 000 дол. США за кожним з договорів, та зобов`язався повернути отримані грошові кошти в термін до 25 травня 2025 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 17 березня 2022 року.

Згідно з інформаційною довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 24 березня 2021 року № 10387 квартира за адресою: АДРЕСА_3 , була зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 .

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 05 вересня 2022 року вона прийняла спадщину, яка залишалася після смерті її рідного брата - ОСОБА_2 .

Крім того, із заяви про визнання боргу від 05 вересня 2022 року вбачається, що ОСОБА_2 визнала борг померлого брата перед позивачем за розпискою від 25 травня 2021 року в розмірі 38 000 дол. США та зобов`язала негайно сплатити його повному обсязі.

Позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій він просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 ; заборонити органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо відчуження нерухомого майна: квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 квітня 2024 року Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

В іншій частині заяви відмовлено.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що вимоги, які містяться в заяві про забезпечення позову шляхом накладення арешту є обґрунтованими, законними та співмірними із викладеними позовними вимогами, які заявник заявляє у позовній заяві, та з урахуванням того, що спір виник стосовно стягнення боргу за договорами позики спадкодавця, а невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог, при цьому заходи забезпечення позову застосовуються судом як гарантія реального виконання рішення суду.

З даними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Відповідно до ч. 1ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до ч.1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст. 150 ЦПК України).

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Однією з підстав задоволення заяви про забезпечення позову є спроможна вірогідність повідомлення обставин, що можуть перешкодити виконанню судового рішення.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Враховуючи викладене, заходи забезпечення позову застосовуються судом у випадку наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Зі змісту позовної заяви вбачається, позивач просить стягнути з ОСОБА_2 суму заборгованих коштів в розмірі 76 000 доларів США та судові витрати.

В заяві про забезпечення позову позивач зазначає, що станом на день звернення до суду з позовом борг за не сплачено, не дивлячись на наявність нотаріально завіреної заяви про визнання боргу не виконала взяті на себе зобов`язання, чим порушує майнові права позивача. Крім того, позивача зауважив, що заявлені способи забезпечення позову є співмірними заявленим позовним вимогам, оскільки ціна позову складає 76 000 доларів США.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України передбачено такий вид забезпечення позову як накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

При цьому, такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на майно, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_2 оскільки, невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення.

Враховуючи те, що між сторонами виник спір, який має майнових характер без вказаного забезпечення позову може утруднитись виконання можливого рішення суду, тому суд першої інстанції обгрнутованою забезпечив позов зазначеним способом, та дійшов правильного висновку про те, що підстави для забезпечення позову відсутні.

Заходи забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, їх значення полягає в тому, що ними захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суд першої інстанції не містить в собі жодних наведених позивачем належних підстав позову та обґрунтувань необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості, адекватності позовних вимог, не заслуговують на увагу, оскільки судом мотивовано підстави для забезпечення позову.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, про те, що жодних обґрунтованих доводів з підтвердженням їх відповідними доказами стороною позивача не надано, а сама заява позивача ґрунтується на припущеннях і не містить викладу обставин та доказів щодо наміру відчуження зазначеного рухомого майна, також відхиляється судом, оскільки звертаючись з позовом до суду позивач надано докази, зокрема копію заяви ОСОБА_2 про визнання боргу, а сам факт звернення позивачем з позовом свідчить про наявність спору .

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом не взято до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з накладенням арешту на квартиру, при цьому відповідачем в апеляційній скарзі не доведено факту наявності інтересів інших осіб, які можуть бути порушені накладенням арешту на квартиру.

Враховуючи викладене, з метою ефективного забезпечення балансу інтересів сторін по справі, колегія суддів вважає, що у суду першої були наявні підстави для задоволення заяви та застосування заходів забезпечення позову у вигляді арешту на майно, що належить на праві власності відповідачу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і на законність оскаржуваної ухвали не впливають.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу відповідача необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Бєлінським Сергієм Євгеновичем - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна