ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/5569/23
Номер провадження 22-ц/818/561/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2023 року в складі судді Штих Т.В. у справі № 638/5569/23 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг кредитування, в зв`язку з чим підписав заяву б/н від 16 серпня 2006 року. Шляхом підписання вказаної анкети-заяви відповідачка погодилась з «Умовами та правилами банківських послуг», «Тарифами», що викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, які разом складають Договір про надання банківських послуг та відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України є договором приєднання. Відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконало в повному обсязі, а саме: надано відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. В зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань станом на 22 травня 2023 року заборгованість відповідачки за кредитним договором становить в розмірі 44070,32 грн, з яких: 37565,30 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 6505,02 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 44070,32 грн, а також 2684 грн судового збору.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2023 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 05 липня 2017 року в розмірі 37 565,30 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2281,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в заяві позичальника від 16 серпня 2006 року процентна ставка не зазначена. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме в зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченими відсотками скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення в цій частині прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено про помилковість висновку суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками, оскільки між сторонами були узгоджено, зокрема і розмір відсотків за користування кредитом, що підтверджується підписом відповідача в заяві про приєднання до умов та правил надання послуг від 16 серпня 2006 року, в якій сторони погодили розмір процентної ставки, який становив 3% на місяць, тобто 36% річних. Отже, сторони при укладенні кредитного договору погодили усі істотні умови договору. Таким чином, відповідачка при укладенні кредитного договору була належним чином повідомлена про умови кредитування, у тому числі щодо сплати відсотків.

ОСОБА_1 з заявою про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції не зверталась, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що стягненню підлягає лише заборгованість за тілом кредиту в розмірі 37565,30 грн. Що стосується заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 6505,02 грн, то підстав для її стягнення не вбачається, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо погодження між сторонами розміру відсотків за користування кредитними коштами.

Проте, погодитися з рішенням суду в цій частині колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 16 серпня 2006 року ОСОБА_1 підписала заяву б/н, про те, що вона ознайомилась та згодна з Умовами надання банківських послуг, Умовами користування платіжною картою, а також тарифами банку, та своїм підписом підтвердила факт отримання повної інформації про умови кредитування. А також виразила згоду з тим, що вказана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Умовами користування платіжною картою і Тарифами, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. В цій же заяві визначено тип кредитної картки «Універсальна», валюту кредиту - українська гривня (UAN), строк дії карти 2 роки, кредитним ліміт в сумі - 4000 грн, базова процентна ставка по кредитному ліміту на момент підписання договору - 3% в місяць із розрахунку 360 днів у році (а.с.18).

До кредитного договору банк додав копію заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг (а.с.18), копію Витягу з «Умов та Тарифів надання банківських послуг» (а.с.19-24) та копію наказу банку щодо затвердження «Умов і правил надання банківських послуг» (а.с.25-28).

Згідно з довідкою позивача, за кредитним договором підписаним між банком та ОСОБА_1 останній були надані наступні кредитні картки: 16 серпня 2006 року картка типу «Універсальна» № НОМЕР_1 з терміном дії до 08/12; 24 червня 2011 року картка типу «Універсальна» № НОМЕР_2 з терміном дії до 02/15; 28 вересня 2013 року картка типу «Універсальна» № НОМЕР_3 з терміном дії до 06/17; 26 травня 2017 року картка типу «Універсальна» № НОМЕР_4 з терміном дії до 05/21; 10 серпня 2021 року картка типу «Універсальна» № НОМЕР_4 з терміном дії до 05/21 (а.с.16).

Відповідно до довідки Банку, умови кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ім`я позичальника ОСОБА_1 змінювалися: 30 серпня 2006 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 4000,00 грн; 30 січня 2009 року кредитний ліміт зменшено до 2800,00 грн; 12 лютого 2009 року кредитний ліміт зменшено до 2000,00 грн; 17 квітня 2009 року кредитний ліміт зменшено до 1300,00 грн; 16 червня 2009 року кредитний ліміт зменшено до 1200,00 грн; 08 липня 2009 року кредитний ліміт зменшено до 1120,00 грн; 27 червня 2012 року кредитний ліміт збільшено до 2000,00 грн; 27 жовтня 2012 року кредитний ліміт збільшено до 4000,00 грн; 26 грудня 2012 року кредитний ліміт збільшено до 8000,00 грн; 27 жовтня 2016 року кредитний ліміт збільшено до 10000,00 грн; 07 лютого 2017 року кредитний ліміт збільшено до 24000,00 грн; 05 вересня 2019 року кредитний ліміт збільшено до 38000,00 грн; 07 листопада 2019 року кредитний ліміт збільшено до 40000,00 грн; 07 лютого 2020 року кредитний ліміт збільшено до 42000,00 грн; 30 червня 2022 року кредитний ліміт зменшено до 39960,00 грн.; 19 липня 2022 року кредитний ліміт зменшено до 38660,00 грн; 28 липня 2022 року кредитний ліміт зменшено до 36670,00 грн; 29 липня 2022 року кредитний ліміт зменшено до 36670,00 грн; 26 грудня 2022 кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн (а.с.17).

З виписки за договором № б/н за період 16 серпня 2006 року 23 травня 2023 року вбачається, що відповідачка користувалася кредитним коштами, як шляхом зняття готівки у банкоматах, так і здійснювала розрахунки за покупки у магазинах, аптеках, перераховувала кошти на інші карткові рахунки, а також здійснювала поповнення кредитної картки (а.с.38-51).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 22 травня 2023 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 44070,32 грн, яка складається з: 37565,30 грн - заборгованість за тілом кредиту; 6505,02 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 0,00 грн заборгованість за комісією; 0,00 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с.13-15).

Так, звертаючись до суду з цим позовом банк подав до суду заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, витяг з умов та правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, виписку з рахунку, довідку щодо встановлення кредитного ліміту та строку дії карток.

Водночас, як убачається з матеріалів справи, відповідачка не підписувала витяг з «Умов та Правил надання банківських послуг», копія якого додана банком до позовної заяви в обґрунтування заявлених позовних вимог (а.с.19-24).

Разом з тим висновки суду першої інстанції щодо неузгодження відсоткової ставки не відповідають матеріалам справи, оскільки всупереч вимог статей 89, 263, пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України суд не надав належної оцінки наданої позивачем на підтвердження умов укладеного між сторонами договору заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, де зазначений розмір відсоткової ставки 3% на місяць, та яка була підписана відповідачем, тобто сторони уклали кредитний договір на цих умовах (а.с. 18 на звороті).

Підписавши заяву та довідку, які є складовими частинами кредитного договору, позичальник відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодилася на такі умови кредитного договору, взяла на себе відповідні зобов`язання.

У заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, підписаної 16 серпня 2006 року відповідачкою, визначено розмір відсоткової ставки 3 % на місяць (36% річних). Проте, з доданої банком виписки з рахунку та розрахунків заборгованості вбачається, що при нарахуванні заборгованості за кредитним договором до графи залишок після операції були включені: відсотки за користування кредитом, які не були передбачені умовами вказаної довідки, а саме з 01 квітня по 31 травня 2015 року та з 02 липня 2016 року по 08 червня 2019 року при визначенні розміру заборгованості використовувалась процента ставка була збільшена до 43,2%.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що на момент збільшення відсоткової ставки відповідно до імперативних правил статті 1056-1 ЦК України банк був обмежений у праві приймати рішення про збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку.

Згідно з пунктом 99 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (в редакції на час виникнення правовідносин) рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази (рішення банку про підвищення процентної ставки за договором), на підставі яких позивачем збільшена відсоткова ставка за договором, укладеним з відповідачкою в зазначені в розрахунку періоди, не зазначені обставини, на підставі яких банк здійснив підвищення відсоткової ставки.

Матеріалами справи не підтверджено, що вищезазначені вимоги законодавства були належним чином виконані позивачем - відсутні докази того, що відповідачку було ознайомлено належним чином зі зміною процентної ставки та погоджено таку зміну.

Дані обставини свідчать про те, що визначений позивачем розмір заборгованості за процентами за користування кредитом визначений у наданих позивачем розрахунках суперечить умовам кредитування, обумовленим сторонами в письмовому вигляді, а саме базова ставка за процентами за користування кредитними коштами, погоджена сторонами 36%, проте із розрахунку вбачається, що позивачем нараховувались відсотки в підвищеному розмірі: з 01 квітня по 31 травня 2015 року та з 02 липня 2016 року по 08 червня 2019 року при визначенні розміру заборгованості використовувалась процента ставка у розмірі 43,2%.

Отже, банк неправомірно збільшив відсоткову ставку по кредиту в односторонньому порядку, тому неправомірно нарахував проценти за підвищеною відсотковою ставкою.

Фактично нарахування відсотків на всю суму заборгованості проводилося банком не у відповідності з умовами укладеного договору та зазначеного в ньому розміру процентної ставки.

Таким чином, банком неправильно, в рахунок збільшення, розраховано суму відсотків за користування кредитом.

Як вбачається з матеріалів справи, належним чином банк не проінформував ОСОБА_1 про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом з 36% до 43,20%.

У позові банк просив стягнути окрім тіла кредиту у розмірі 37565,30 грн також заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 30 серпня 2006 року по 22 травня 2023 року у розмірі 6505,02 грн, тоді, як строк дії останньої картки, яку отримала відповідачка від Банку закінчився в травні 2021 року, що зокрема підтверджено Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, тому, починаючи з 01 червня 2021 року Банк мав право на нарахування процентів в порядку ч.2 ст.625 ЦК України, однак такі позовні вимоги Банком не заявлялися.

Верховний Суд України в постанові від 22 жовтня 2014 року в справі №127цс14 висловив правовий висновок про те, що строк дії картки є кінцевим терміном кредитування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини 4 статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною 1 статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, урегульовані частиною 2 статті 625 цього Кодексу, згідно яких на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Такі проценти підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тому, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення, підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Таким чином, якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми передбачені статтею 625 ЦК України.

Враховую вищевикладене, апеляційний суд вважає, що досліджені матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконала. Проте, з матеріалів справи вбачається, що заборгованість за відсотками в розмірі 6505,02 грн нараховано позивачем з 30 серпня 2006 року по 22 травня 2023 року (а.с.3-15), в той же час нарахування за період з 01 червня 2021 року по 22 травня 2023 року відбулись після закінчення терміну дії картки 05/21 (а.с.16), що не відповідає вимогам матеріального права і не узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року, де вмотивовано законодавчо врегульоване припинення нарахування процентів із закінченням строку дії кредитного договору.

При цьому посилання банку як на правомірність своїх дій щодо підвищення розміру процентної ставки на Умови та Правила надання банківських послуг, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на те, що Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, в зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів.

Крім того, як вбачається з вказаних розрахунків заборгованості та виписки з карткового рахунку, що відповідачка активно користувалася карткою, здійснювала, проводила банківські операції та вносила кошти в рахунок погашення заборгованості. З 01 жовтня 2006 року Банк розпочав нарахування відсотків. Проте, згідно з вказаними розрахунками та випискою, позивач нараховував відповідачці в рахунок заборгованості за кредитом відсотки, правомірність нарахування яких позивач не довів перед судом. Станом на 22 травня 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» списано відсотків на загальну суму 75945,15 грн. Баланс ж на цю дату становить «-44070,32 грн». Отже, сукупний розмір нарахованих відсотків (75945,15 грн) є більшим, ніж загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (44070,32 грн), що свідчить про те, що заборгованість за кредитним договором утворилась саме внаслідок нарахування та списання відсотків, а не фактичного використання коштів відповідачкою та неповернення зазначених коштів. Оскільки відповідачка не погоджувала сплату відсотків за користування кредитними коштами за договором та інших нарахувань у підвищених процентних ставках, то колегія суддів вважає неправомірним та безпідставним списання банком внесених на погашення боржником коштів в рахунок погашення відсотків за користування даним кредитом та нарахувань за порушення грошового зобов`язання.

Зважаючи, що ОСОБА_1 внесено на рахунок більшу суму, аніж отримано від Банку, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що АТ КБ «ПриватБанк» не доведено належними та допустимими доказами розмір заборгованості за відсотками за користуванням кредитом відповідачкою, а тому підстав для її стягнення не вбачається.

При цьому колегія суддів відхиляє аргументи позивача про те, що факт внесення грошових коштів свідчить про обізнаність боржниці з умовами договору кредиту, оскільки ці аргументи за відсутності інших належних і допустимих доказів про узгоджені сторонами умови договору кредиту щодо розміру процентної ставки, строку повернення кредиту за своїм змістом є припущенням, яке відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України суд не може брати до уваги.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками, підстав для скасування рішення в цій частині скаржником не доведено та колегія суддів не вбачає.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 травня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

О.Ю. Тичкова