КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/2685/24 Головуючий у суді І інстанції Жовноватюк В.С.
Провадження № 22-ц/824/8586/2024 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Центрального управління справами Міністерства оборони України на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 08 лютого 2024 року у справі за позовом Центрального управління справами Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року Центральне управління справами Міністерства оборони Українизвернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду за втрату майна у розмірі 394 738,19 грн та сплачений судовий збір у розмірі 5 921,07 грн.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду за вирішенням спору щодо відшкодування матеріально відповідальною посадовою особою відділу зв`язків із засобами масової інформації (прес-служба) Управління комунікацій та преси Міністерства оборони України шкоди/збитків за втрату військового майна, тобто за вирішенням публічно-правового спору, який стосується проходження відповідачем публічної служби, тому відсутні підстави для відкриття провадження у справі, оскільки вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи й порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в даній ситуації ОСОБА_1 не являється суб`єктом владних повноважень, а позовна заява про відшкодування матеріальної шкоди за втрату майна не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства з огляду лише на суб`єктний склад учасників справи.

Відповідач не проходить та ніколи не проходив військову службу в Центральному управлінні справами Міністерства оборони України, він проходив службу на посаді заступника начальника відділу зв`язків із засобами масової інформації (прес-служба) Управління комунікацій та преси Міністерства оборони України, яке перебувало на забезпеченні у Центрального управління справами Міністерства оборони України.

Відповідно до наказу начальника Управління комунікацій та преси Міністерства оборони України від 28 грудня 2019 року № 41 ОСОБА_1 був призначений відповідальним за облік майна з 01 січня 2020 року. Натомість Центральне управління справами Міністерства оборони України не вповноважене керувати діями та поведінкою відповідача, а останній у свою чергу не зобов`язаний виконувати вимоги та приписи позивача, тобто між сторонами спору немає правовідносин влади та підпорядкування.

Отже, питання відшкодування відповідачем матеріальної шкоди за втрату майна знаходиться виключно у площині цивільного законодавства, адже позовні вимоги Центрального управління справами Міністерства оборони України про відшкодування цієї шкоди не пов`язані з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від відповідача не надійшов.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, посилаючись на те, що відповідач проходив військову службу в іншому структурному підрозділі Міністерства оборони України.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки до апеляційного суду не повідомив, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Вирішуючи питання про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справи до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом. Такі підстави визначено у статті 186 ЦПК України.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Звертаючись до суду з позовом, Центральне управління справами Міністерства оборони України посилалося на те, що у ході проведення службового розслідування було встановлено, що матеріально відповідальною особою, яка отримувала втрачені товарно-матеріальні цінності в Центрі, був заступник начальника відділу зв`язків із засобами масової інформації (прес-служба) Управління комунікацій та преси Міністерства оборони України - полковник ОСОБА_1 . Вказане Управління в подальшому реформовано в Директорат інформаційної політики у сфері оборони та стратегічних комунікацій Міністерства оборони України.

Також з`ясовано, що під час передачі-прийому майна, яке рахується за Директоратом, у зв`язку зі зміною відповідальної особи, ОСОБА_1 ввірене йому майно не передавалось та відповідні акти не складалися, встановити місця знаходження військового майна, яке було передано відповідачу, як матеріально відповідальній особі, не вдалось.

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та (або) інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним з критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).

Отже, законодавством врегульовано питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що переглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до частин першої та четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою, дванадцятою статті 6 вказаного Закону передбачено, що військові посади (штатні посади, що підлягають заміщенню військовослужбовцями) і відповідні їм військові звання передбачаються у штатах (штатних розписах) військових частин, кораблів, органів військового управління, установ, організацій, закладів фахової передвищої військової освіти, вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти. Військові посадові особи - це військовослужбовці, які обіймають штатні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або які спеціально уповноважені на виконання таких обов`язків згідно із законодавством.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що військова служба є публічною службою.

Спір між сторонами цієї справи виник з приводу проходження відповідачем військової служби на посаді заступника начальника відділу зв`язків із засобами масової інформації (прес-служба) Управління комунікацій та преси Міністерства оборони України, яке було реформовано в Директорат інформаційної політики у сфері оборони та стратегічних комунікацій Міністерства оборони України, що відноситься до публічної служби.

За доводами позивача, ОСОБА_1 , перебуваючи на вказаній посаді, завдав шкоду державі в особі Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оброни та Генерального штабу Збройних Сил України, правонаступником якого є Центральне управління справами Міністерства оборони України, у зв`язку із втратою військового майна в період здійснення ним повноважень, пов`язаних з виконанням завдань і функцій військовослужбовця.

У випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді військової(публічної) служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових (посадових) обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди (збитків), а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас встановлення правомірності дій, рішень чи бездіяльності службової або посадової особи передбачене в адміністративному процесі відповідно до приписів статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Цей спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, збитків, необґрунтованих виплат тощо, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої коштів, шкоди, збитків відбувається після її звільнення з такої служби.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 825/730/16 (провадження № 11-934апп18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 636/93/14-ц (провадження № 14-524цс18).

Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, мають ознаки публічно-правових, а тому спір підлягає розгляду за правилами КАС України.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спір щодо наявності чи відсутності підстав для відшкодування позивачу матеріальної шкоди, завданої внаслідок втрати відповідачем, як військовослужбовцем, військового майна,є спором з приводу проходження публічної служби, тобто є публічно-правовим спором, який має вирішуватись адміністративним судом у порядку КАС України.

Відповідно, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що у цьому випадку ОСОБА_1 не являється суб`єктом владних повноважень, а позов щодо відшкодування шкоди не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства лише з огляду на суб`єктний склад учасників справи.

Суд першої інстанції не робив висновок щодо статусу відповідача як суб`єкта владних повноважень, а лише вказав, що спірні правовідносини виникли під час проходження ОСОБА_4 публічної служби, а тому в силу статті 19 КАС України зазначений спір слід розглядати згідно правил адміністративного судочинства.

Посилання апеляційної скарги на те, що відповідач не являється і ніколи не являвся військовослужбовцем чи працівником Центру забезпечення службової діяльності Міністерства оброни та Генерального штабу Збройних Сил України, правонаступником якого є Центральне управління справами Міністерства оборони України, тому між сторонами спору немає владних правовідносин та підпорядкування, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.

Як відомо з матеріалів справи, на підставі наказу начальника Управління комунікацій та преси Міністерства оборони України від 28 грудня 2019 року № 41 відповідальним за організацію взаємодії з Центром забезпечення службової діяльності Міністерства оброни та Генерального штабу Збройних Сил України з питань отримання, видачу (здачу) та облік майна, устаткування, інвентарю, меблів, теле-, аудіо-, комп`ютерної та оргтехніки, що проходить по книгах обліку служб Центру, а також за отримання канцелярського майна призначено заступника начальника відділу зв`язків із засобами масової інформації (прес-служба) Управління комунікацій та преси Міністерства оборони України - полковника ОСОБА_1 .

Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків, визначено Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 цього Закону матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.

У частинах першій - четвертій статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» встановлено, що підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.

Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом.

У статті 5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачені підстави обмеженої матеріальної відповідальності, а підстави повної та підвищеної матеріальної відповідальності - у статті 6 цього Закону.

У разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку (стаття 12 вказаного вище Закону).

Колегія суддів відмічає, що у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді військової/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності військовослужбовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу вимог статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Отже, цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, незалежно від того, в якому структурному підрозділі Міністерства оборони України полковник ОСОБА_1 проходив військову службу, зокрема, й щодо питання відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків державі.

Аналогічні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 грудня 2018 року № 11-892апп18, від 12 грудня 2018 року № 14-481цс18 та від 13 лютого 2019 року № 14-524цс18.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір не є приватноправовим і не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 379 ЦПК України, як підстави для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, оскільки спір у цій справі має бути розглянутий в порядку адміністративного судочинства.

За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і обґрунтовані підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Центрального управління справами Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 08 лютого 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 травня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній