КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7595/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Майбоженко А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Оболонський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ),

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 16 січня 2024 року,

встановив:

у жовтні 2023 року скаржник звернувся до суду зі скаргою, у якій просив визнати неправомірним дії державного виконавця щодо складання розрахунку заборгованості від 01 березня 2023 року зі сплати аліментів, посилаючись на те, його було проведено без урахування наданих ним квитанції про добровільну сплату аліментів.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 16 січня 2024 року скаргу було задоволено частково, зобов`язано державного виконавця здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, зарахувавши платежі, які здійсненні ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_2 ..

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_4 , представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Обґрунтовуючи свою скаргу на дії державного виконавця, ОСОБА_2 посилався на те, що 22 вересня 2023 року він звернувся до Оболонського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) із заявою про проведення перерахунку заборгованості зі сплати аліментів, посилаючись на те, що ним у добровільному порядку з жовтня 2021 року сплачуються аліменти на утримання дитини, у зв`язку з чим просив врахувати сплачені суми при визначенні розміру заборгованості. Зазначав, що перерахунку заборгованості проведено не було, у зв`язку з чим він змушений був звернутись до суду зі скаргою.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 16 січня 2024 року скаргу було задоволено частково, зобов`язано державного виконавця здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, зарахувавши платежі, які здійсненні ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_2 .

Вирішуючи питання про часткове задоволення скарги, суд першої інстанції виходив з того, що боржником було надано належні докази на підтвердження виконання ним у добровільному порядку свого обов`язку зі сплати аліментів, а тому відповідні платежі мають бути враховані при визначенні розміру заборгованості за сплати аліментів. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі представник стягувача посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що спір між сторонами з приводу розміру заборгованості зі сплати аліментів має бути вирішений в порядку позовного провадження, а грошові кошти, які сплачувались ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 не є аліментами. Однак. Такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Як вбачається з матеріалів справи, у жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу паро стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27 жовтня 2021 року Оболонським районним судом м.Києва було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) з 22 жовтня 2021 року до досягнення дитиною повноліття.

Доказів на підтвердження вручення ОСОБА_1 копії судового наказу матеріали справи не містять. ОСОБА_6 отримала судовий наказ 30 серпня 2023 року. До виконання судовий наказ було пред`явлено стягувачем 12 вересня 2023 року.

Після відкриття виконавчого провадження з виконання судового наказу державним виконавцем Манасерян А.А. було проведено розрахунок заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів за період з жовтня 2021 року по серпень 2023 року, визначено розмір заборгованості - 193 318 грн. 65 коп.

22 вересня 2023 року боржник ОСОБА_1 звернувся до Оболонського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) із заявою із заявою про проведення перерахунку заборгованості за період до відкриття виконавчого провадження, посилаючись на те, що обов`язок зі сплати аліментів ним виконувався в добровільному порядку.

Станом на момент звернення скаржника до суду розрахунку заборгованості проведено не було.

Згідно ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі, зокрема, надходження виконавчого документа на виконання від стягувача, подання відповідної заяви стягувачем або боржником.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Положеннями ст. 195 СК України визначено, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положеннями ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При зверненні до суду за скаргою на дії державного виконавця скаржником ОСОБА_1 було надано квитанції про перерахування ОСОБА_2 грошових коштів за період з 01 жовтня 2021 року по 02 вересня 2023 року.

ОСОБА_2 до суду першої інстанції було надано виписку по власному рахунку, з якої вбачається, що грошові кошти за наданими ОСОБА_1 квитанціями, були зараховані на її користь.

ОСОБА_2 , заперечуючи проти задоволення скарги, вказувала, що сплачені ОСОБА_1 на її користь грошові кошти не є аліментами, а є іншими витратами на дитину, зокрема на оплату репетиторів, поїздки в Німеччину, оплати стоматологічних послуг, проведення робіт з утеплення фасаду будинку, тощо. Враховуючи те, що в період шлюбу ОСОБА_1 постійно перераховував ОСОБА_2 грошові кошти, які вона використовувала на різні побутові потреби, то сплачені ним кошти вона не вважає аліментами. Також стягувач вказувала, що боржником оплачувались додаткові витрати на дитину, тоді як зі сплати аліментів існує заборгованість.

Згідно з ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Відповідно до ч.2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення.

Аналіз указаних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи страждає на тяжку хворобу, тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 серпня 2020 року (справа № 336/1488/19).

В даному випадку стягувач ОСОБА_2 не надала до суду доказів на підтвердження наявності обставин, якими викликані додаткові витрати на дитину. Оплата послуг репетиторів, квитків для поїздки за кордон та проведення ремонтних робіт на є додатковими витратами на дитину в розмінні 185 СК України. Доказів про те, що за рішенням суду з ОСОБА_1 на її користь було стягнуто додаткові витрати на утримання дитини або що сторони досягли згоди щодо здійснення таких витрат, стягувачем до суду не надано.

Крім того, стягувач не вказує про те, у зв`язку з чим судовий наказ про стягнення аліментів не було пред`явлено нею до виконання протягом двох років, тоді як вона стверджує про те, що боржником аліменти на утримання дитини не сплачувались.

Заперечення ОСОБА_2 факту сплати аліментів на утримання дитини зводиться до власного трактування нею норм чинного сімейного законодавства, оскільки вона не вважає грошові кошти, сплачені ОСОБА_1 на утримання дитини, аліментами.

В ході розгляду справи ОСОБА_2 не було надано до суду доказів на підтвердження того, що сплачені їй боржником грошові кошти були викликані іншими правовідносинами, що виникли між сторонами, крім тих, що стосується їх спільного утримання дитини.

При зверненні до суду з відзивом на скаргу на дії державного виконавця ОСОБА_2 визнала, що між нею та ОСОБА_1 відсутні будь-які цивільно-правові зобов`язання, крім шлюбних.

Доводи апелянта про те, що скаржник не надавав державному виконавцю копій квитанції про сплату грошових коштів, спростовуються матеріалами справи, оскільки відповідні копії були надані ОСОБА_1 разом із заявою, яка була прийнята і зареєстрована у відділі державної виконавчої служби 22 вересня 2023 року, про що свідчить вхідних штамп Оболонського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ). Акту про відсутність додатків до заяви, а саме квитанції про переказ грошових коштів, матеріали виконавчого провадження, надані до суду першої інстанції не містять.

Неспроможними є і доводи апелянта про необхідність розгляду спору щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів в порядку позовного провадження, оскільки боржник вправі звернутися до суду зі скаргою щодо розміру, способу виконання рішення суду зі сплати аліментів у порядку виконання судового рішення. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 12 листопада 2018 року у справі № 465/926/06, від 05 серпня 2020 рокуу справі №464/6206/18.

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому ухвалу слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 16 січня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 21 травня 2024 року.

Головуючий

Судді