14 травня 2024 року м. Мукачево Справа №303/2683/24
Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
у складі: головуючого судді Кость В.В.
секретар судового засідання Чухайло К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу
до відповідача ОСОБА_2
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Мукачівської міської ради
про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення йому перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення відповідача з квартири АДРЕСА_1 (далі - Квартира).
Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору зазначено Виконавчий комітет Мукачівської міської ради.
Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про необхідність примусового виселення відповідача із Квартири, яка належить позивачу на праві приватної власності, оскільки відповідач у добровільному порядку відмовляється звільнити займане приміщення та чинить перешкоди у вільному користуванні належним позивачу житлом. Наразі, відповідач, яка є колишньою дружиною позивача проживає у Квартирі разом зі своїм співмешканцем та дітьми, веде аморальний спосіб життя, вчиняє насильство по відношенню до ОСОБА_1 , не бере участі в утриманні нерухомого майна.
Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 321, 391 Цивільного кодексу України та ст. 116 Житлового кодексу України.
Позивач в судове засідання не з`явився, натомість його представник подав заяву про розгляд справи без їх з довірителем участі, позовні вимоги підтримують та просять задоволити, проти винесення заочного рішення не заперечують.
Належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання відповідач, у судове засідання не з`явилася, відзив на позовну заяву не подала, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляд справи.
Від уповноваженого представника третьої особи до суду попередньо надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника, прийняття рішення по справі залишає на розсуд суду.
Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.
1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Квартира.
В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних і Квартирою суд наводить наступні обставини справи.
Позивач є одноосібним власником Квартири на підставі укладеного договору міни від 29.04.1998 року, зареєстрованого в реєстрі за №І-2124 (а.с. 12-13). Наведене також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №298802019 від 10.02.2022.
Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії заочного рішення суду по справі №303/2697/21 від 19.05.2021 року, сторони перебували у шлюбі з 01.02.2007, та на підставі зазначеного рішення суду шлюб між ними було розірвано.
Поряд з цим, позивач та відповідач є батьками дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с 6-7).
Відповідно до витягу з рішення №15 від 25.01.2022 року Виконавчого комітету Мукачівської міської ради, місце проживання дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 визначено за місцем реєстрації матері ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 .
На підставі рішення суду по справі №303/9215/21 від 26.11.2021 було видано обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 та заборонено їй перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 за адресою Квартири, заборонено вести листування, телефонні переговори або контактувати з ним (а.с.10-11).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач неодноразово порушувала обмежувальний припис, у зв`язку з чим, суд притягав її до адміністративної відповідальності (справа №303/9186/21, №303/9090/21, №303/9130/21, №303/9332/21).
На підтвердження обставин щодо наявності заборгованості за комунальні платежі по утриманню Квартири, позивачем додано до позовної заяви копії судових наказів Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.01.2024 по справі №303/406/24, від 26.06.2023 по справі №303/4981/23 з ЄДРСР, які не містять інформації про особу боржника (а.с. 28-29). Водночас, отримані з ЄДРСР судові рішення є належними текстами, які можуть використовуватися судом при здійсненні судочинства. Поряд з цим, суд за необхідності має право і можливість перевірити зміст наданих в такий спосіб рішень, оскільки володіє повним доступом до ЄДРСР (частина п`ята ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України та частина п`ята ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
Таким чином, відповідач вселилася в спірну Квартиру як член сім`ї власника дружина, після розірвання шлюбу між сторонами, ОСОБА_2 продовжила проживати в помешкані колишнього чоловіка без його на те згоди.
3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.
З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
У частині другій п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст. 317 та частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.
Також і в ст. 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України.
Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є.
Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 Житлового кодексу України виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.
Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу Української РСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 Житлового кодексу Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 та Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року по справі №309/2477/16-ц.
При цьому, у постанові від 13 жовтня 2020 року Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. В свою чергу, Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм Цивільного кодексу України.
У даній ситуації слід констатувати, що відповідач вселившись у спірну Квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку - набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Разом з тим, відповідно до частини другої статті 406 Цивільного кодексу України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Близькі за змістом висновки були також висловлені Верховниим Судом у постанові від 28 червня 2023 року по справі № 308/3560/21 (провадження № 61-3381св23) за аналогічних обставин по справі.
Аналізуючи фактичні обставини справи на предмет їх відповідності положенням законодавства та судової практики, суд приходить до висновку, що наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем: вчиняє сварки, застосовує домашнє насилля, що робить неможливим проживання з нею в одній квартирі.
Поряд з цим, вжиті заходи вливу стосовно відповідача (притягнення до адміністративної відповідальності, видача обмежувального припису) виявилися безрезультатними та не привели до припинення насильства щодо позивача.
Добровільно звільнити житло, яке належить позивачу на праві власності, відповідач не бажає та крім того, проживає в ньому зі своїм співмешканцем.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 Цивільного процесуального кодексу України).
Таким чином, фактичне проживання відповідача у Квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивача на Квартиру порушує його право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке є абсолютним, непорушним та гарантованим законом. Квартира набута позивачем до реєстрації шлюбу з відповідачем та не є об`єктом права спільної сумісної власності. Крім того, відповідач має інше зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .
Отже, вимоги позивача у повній мірі відповідають законодавчо встановленому способу захисту позивачем свого порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем.
Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на виселення відповідача з Квартири. Таким чином, вимоги позивача слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджується з тими правомочностями, які передбачається цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).
Відповідно до положень ст.ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.
У даній справі припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач вчиняла насильство по відношенню до позивача, що підтверджується даними судових рішень наявних в матеріалах справи.
Враховуючи вищевказані обставини справи, позовні вимоги про виселення відповідача підлягають задоволенню.
Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
4. Судові витрати по справі у сумі 1211,20 грн. підлягають віднесенню на відповідача відповідно до частин першої, другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, , 263-265, 273, 283-284, 288-289, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
1. Позов ОСОБА_1 задоволити.
2. Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житлом, шляхом виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .
3. Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 1211,20 (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок) у відшкодування судових витрат по справі.
4. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
6. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
7. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місця проживання: АДРЕСА_5 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 .
Суддя В.В. Кость