КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/346/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2024року місто Київ

справа № 752/16610/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Шевченко Т.М., повний текст рішення складено 20 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив:

визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільного майна подружжя;

здійснити поділ квартири за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за кожним з подружжя право власності по 1/2 частині вказаної квартири.

Свої вимоги обгрунтовував тим, що він з 20 січня 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який розірвано рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2022 року.

Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказував, що в період шлюбу подружжя набуло у власність:

однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 34.10 кв.м, житловою площею 16,10 кв.м, що на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 30 серпня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В.;

трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 93,6 кв.м, житловою площею 46,6 кв.м, що на праві спільної часткової власності зареєстрована по 1/2 частці за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 22 серпня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П.

Оскільки сторони у справі не дійшли згоди щодо поділу спільного майна подружжя, позивач звернувся до суд з даним позовом.

У грудні 2022 року відповідач звернулася із зустрічною позовною заявою, в якій, з урахуванням уточненої заяви просила:

визнати квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя;

відступити від засад рівності часток подружжя, визначивши частку дружини у розмірі 80%, а частку чоловіка 20%;

визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ;

визнати за ОСОБА_3 право власності на однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

врахувати вартість проданих ОСОБА_3 автомобілів у розмірі його частки в спільному майні подружжя;

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 666,00 грн. компенсації.

Зустрічну позовну заяву обгрунтовувала тим, що є законні підстави для визнання квартири за адресою: АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки спірне майно істотно збільшилось у своїй вартості за період з 22 серпня 2020 року по 07 квітня 2023 року та таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трдовими та грошовими затратами сторін.

Вказувала, що ОСОБА_3 приховав факт продажу ним автомобілів «Hyundai Sonata», 2014 року випуску, «Hyundai Azera», 2008 року випуску та ЗАЗ LANOS, 2012 року випуску, набутих під час шлюбу, а кошти від продажу витратив не в інтересах сім`ї.

Зазначала, що наявні підстави для відступу від рівності часток подружжя, оскільки ОСОБА_3 не сплачував аліменти на дітей з 29 вересня 2022 року за судовим наказом. Дана обставина доводить, що він не дбає про матеріальне становище своїх дітей та не сприяє їхньому належному догляду.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено.

У порядку поділу майна визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 34,10 кв.м, житловою площею 16,10 кв.м.

У порядку поділу майна визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 34,10 кв.м, житловою площею 16,10 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 7 443 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким зустрічний позов задовольнити у повному обсязі, у задоволенні первісного позову - відмовити.

В мотивування вимог апеляційної скарги посилався на те, що всі аргументи ОСОБА_1 щодо її зустрічних вимог судом першої інстанції були проігноровані.

Вказував, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що після купівлі трикімнатної спірної квартири, сторони почали робити ремонт та переобладнання даної квартири за спільні трудові та грошові затрати.

Зазначав, що внаслідок переобладнання та ремонтних робіт даної квартири відбулося значне поліпшення та збільшення вартості спірного нерухомого майна, яке нерозривно пов'язане з об'єктом нерухомості, що підтверджено відповідним висновком експерта оцінювача.

Посилався на те, що відповідно до ч.1 ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вважає, що квартира, за адресою: АДРЕСА_2 , що була придбана у шлюбі подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках кожному, а точніше - кожна з часток цієї квартири є спільною сумісною власністю подружжя.

Вказував, що відбулося приховування ОСОБА_3 майна, набутого під час шлюбу (автомобілів) шляхом їх продажу без відома та згоди ОСОБА_1 , за значно заниженою вартістю, з приховуванням коштів та їх витратою не в інтересах сім`ї.

Зазначав, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що ОСОБА_3 не сплачував аліменти на дітей з 29 вересня 2022 року за судовим наказом; ОСОБА_3 вчиняв насилля щодо ОСОБА_1 , яке вчинялося ним в присутності неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що зокрема підтверджується доказами наявними у справі.

Вважає, що справедливим буде відступити від позицій рівності часток таким чином, щоб ОСОБА_1 отримала частку в розмірі 80%, а ОСОБА_3 - 20%.

14 березня 2024 року від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вказувала, що оскільки при купівлі квартири АДРЕСА_2 частки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у праві власності були визначеними, то суд першої інстанції прийшов правильного висновку про те, що вказана квартира перебуває у власності сторін у справі у рівних частках на праві спільної часткової власності (ст.356 ЦК України), а не спільної сумісної власності (ст.368 ЦК України), а тому право власності на таку квартиру не може бути визнане за кимось одним із подружжя. Зазначала, що суд першої інстанції з урахуванням відсутності підстав для відходу від засади рівності часток, правильно визнав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1

23 квітня 2024 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та її представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач та його представник в судовому засіданні апеляційного суду проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, з 20 січня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2022 року.

Від даного шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

29 вересня 2022 року Голосіївським районним судом міста Києва видано судовий наказ №752/13166/22 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку щомісячно.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 22 серпня 2020 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 придбали у рівних частках кожний квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22 серпня 2020 року вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_3 (1/2 частка) та ОСОБА_1 (1/2 частка).

Сторонами за час шлюбу також була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30 серпня 2020 року, яка зареєстрована на ім'я ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що оскільки він з відповідачем не дійшли згоди стосовно користування та розпорядження набутим під час шлюбу майном - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , він звернувся з вимогою про його поділ у судовому порядку.

Відповідач, подаючи зустрічну позовну заяву посилалася на те, що є законні підстави для визнання квартири за адресою: АДРЕСА_2 об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки спірне майно істотно збільшилось у своїй вартості за період з 22 серпня 2020 року по 07 квітня 2023 року та таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими та грошовими затратами сторін. Вказувала, що ОСОБА_3 приховав факт продажу ним автомобілів «Hyundai Sonata», 2014 року випуску, «Hyundai Azera», 2008 року випуску та ЗАЗ LANOS, 2012 року випуску, набутих під час шлюбу, а кошти від продажу витратив не в інтересах сім`їта останній ухиляється від сплати аліментів на дітей.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з положеннями частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (частина перша статті 71 СК України).

Відповідно до частин другої, четвертої, п'ятої статті 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Під час поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Положеннями частин 2, 3 статті 70 СК України визначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Аналізуючи наведені норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №456/828/17, від 07 грудня 2022 року у справі №553/3266/15-ц.

Встановивши, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 була придбана сторонами у справі на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 2020 року у період шлюбу та враховуючи те, що відповідно до умов договору купівлі-продажу цієї квартири вона була придбана ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у рівних частках тобто по 1/2 частині, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вказана квартира є спільною частковою власністю сторін у справі, а не спільної сумісної власності (ст.368 КК України), а тому право власності на таку квартиру не може бути визнане за кимось одним із подружжя.

Вказана позиція узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі №522/23177/15-ц.

Посилання сторони відповідача на те, що внаслідок переобладнання та ремонтних робіт вказаної квартири відбулося значне поліпшення та збільшення вартості спірного нерухомого майна, яке нерозривно пов'язане з об'єктом нерухомості, що підтверджено відповідним висновком експерта, а тому наявні підстави для визнання за рішенням суду квартири за адресою: АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя не грунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки законом не передбачено порядку визнання майна, яке перебуває у спільній частковій власності - спільною сумісною власністю.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана сторонами у шлюбі, а тому зазначене нерухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних частках.

Доводи апеляційної скарги про те, що наявні підстави для відступу від рівності часток подружжя, оскільки відбулося приховування ОСОБА_3 майна, набутого під час шлюбу (автомобілів) шляхом їх продажу без відома та згоди ОСОБА_1 , за значно заниженою вартістю, з приховуванням коштів та їх витратою не в інтересах сім`ї, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Як вбачається з листа Головного сервісного центру МВС від 22 листопада 2022 року:

автомобіль ЗАЗ LANOS, VIN НОМЕР_1 , 2012 року випуску - 19 червня 2018 року ТСЦ №8046 здійснено перереєстрацію транспортного засобу на нового власника ОСОБА_3 на підставі укладеного в ТСЦ №8046 договору купівлі-продажу транспортного засобу №8046/2018/989328. 10 лютого 2019 року зазначеним підрозділом транспортний засіб перереєстрований на нового власника ОСОБА_6 на підставі укладеного в ТСЦ №8046 договору купівлі-продажу транспортного засобу №8046/2019/1309659;

автомобіль HYUNDAI AZERA, VIN НОМЕР_2 , 2008 року випуску - 05 вересня 2019 року територіальним сервісним центром №8046 РСЦ МВС в м. Києві здійснено перереєстрацію транспортного засобу на нового власника ОСОБА_3 на підставі укладеного в ТСЦ №8046 договору купівлі- продажу транспортного засобу №8046/2019/1652054. 04 листопада 2020 року територіальним сервісним центром № НОМЕР_3 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області транспортний засіб перереєстровано на нового власника ОСОБА_7 на підставі укладеного в суб`єкта господарювання договору купівлі-продажу транспортного засобу;

автомобіль HYUNDAI SONATA, VIN НОМЕР_4 , 2014 року випуску - 22 лютого 2020 року територіальним сервісним центром № 8047 РСЦ МВС в м. Києві здійснено перереєстрацію транспортного засобу на нового власника ОСОБА_3 на підставі укладеного в ТСЦ №8047 договору купівлі- продажу транспортного засобу №8047/2020/1949446. 18 вересня 2021 року територіальним сервісним центром № 8041 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві транспортний засіб перереєстровано на нового власника ОСОБА_8 на підставі укладеного в ТСЦ №8041 договору купівлі-продажу транспортного засобу №8041/2021/2805486.

З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі до 21 жовтня 2022 року.

ОСОБА_1 у заявах, які подавалися до суду першої інстанції зазначала про те, що питанням забезпечення сім'ї до розлучення переважно займався позивач, оплачував навчання дочки у коледжі, купував продукти харчування. Так, як вона не працювала перед початком війни, то у той час їх родина проживала на те, що заробляв ОСОБА_3 .

Вказані обставини відповідач підтвердила і в суді апеляційної інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 зазначив, що грошові кошти від продажу автомобілів були використані в інтересах сім'ї, в тому числі і на ремонт квартир, які вони придбали в 2020 році.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що ОСОБА_3 не сплачував аліменти на дітей з 29 вересня 2022 року за судовим наказом; ОСОБА_3 вчиняв насилля щодо ОСОБА_1 , яке вчинялося ним в присутності неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

На підтвердження своїх вимог про наявність підстав для відступу від рівності часток подружжя при здійсненні поділу спільної сумісної власності позивачем не було надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 з 29 вересня 2022 року не сплачує аліменти на дітей.

Представником позивача на підтвердження заперечень про відсутність у ОСОБА_3 заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей згідно з судовим наказом від 29 вересня 2022 року №752/13166/22було надано розрахунок заборгованості Голосіївського ВДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) від 07 березня 2024 року, з якого вбачається, що станом на 07 березня 2024 року заборгованість ОСОБА_3 відсутня.

Інших будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та ухилявся від утримання дітей, стороною відповідача надано не було.

Доводи відповідача про вчинення ОСОБА_3 насилля щодо неї не є підставою для відступу від рівності часток подружжя при здійсненні поділу спільної сумісної власності.

Крім того, як вбачається з рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 липня 2023 року у справі №752/17499/22 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про продовження обмежувального приписувідмовлено.

Судом у вказаному рішенні встановлено, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів порушення ОСОБА_3 обмежувального припису, встановленого на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 грудня 2022 року, та які підтверджують ймовірність існування ризиків безпеки постраждалоії особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків йоговчинення, а також смерті постраждалоіїособи, тобто доказів, які б стосувались обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатниий вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому йоговигляді - психологічному, фізичному, економічному.

Таким чином, виходячи з норм СК України, фактичних обставин справи та доказів наданих сторонами, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені ОСОБА_1 обставини не можуть розглядатися як правова підстава для відступу від принципу рівності часток, які визначені положеннями статті 70 СК України.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідають вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 травня 2024 року.

Головуючий:

Судді: