ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2250/24 Справа № 213/394/22 Суддя у 1-й інстанції - Мазуренко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/394/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Тимченко О.О.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль",

відповідачка ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 листопада 2023 року, яке ухвалено суддею Мазуренком В.В.. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 28 листопада 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль" (надалі АТ «Криворізька теплоцентраль») звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послугу з централізованого опалення.

Позовна заява мотивована тим, що АТ «Криворізька теплоцентраль» за специфікою своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке зобов`язане здійснювати оплату за отримані послуги відповідно до встановлених тарифів.

На виконання своїх зобов`язань, АТ «Криворізька теплоцентраль» надавало послуги з централізованого опалення за адресою: АДРЕСА_1 .

Хоча договір про надання послуг з централізованого опалення за вказаною адресою між АТ «Криворізька теплоцентраль» та споживачкою укладено не було, однак послуги фактично надавались, остання цими послугами користувалась, а тому зобов`язана їх оплатити.

Свої зобов`язання з надання послуг з централізованого опалення АТ «Криворізька теплоцентраль» сумлінно виконувало, однак у зв`язку з неналежним виконанням споживачкою своїх зобов`язань, за період 01.10.2013 по 30.11.2021, утворилась заборгованість в розмірі 17 945,64 гривень та за абонентське обслуговування у розмірі 7,01 грн, на яку позивачем нараховано збитки в порядку ст.625 ЦК України, а саме: інфляційні втрати 7 309,43 гривень, 3% річних 1 838,26 гривень.

Оскільки, відповідачка добровільно заборгованість не погашає, а звернення підприємства з цього приводу ігнорує, тому за захистом майнових інтересів АТ «Криворізька теплоцентраль», останнє звернулося до суду з даним позовом та просило суд: стягнути з ОСОБА_1 суму боргу за надані послуги з централізованого опалення в розмірі 17 945,64 гривень та за абонентське обслуговування у розмірі 7,01 грн, інфляційні втрати 7 309,43 гривень, 3% річних 1 838,26 гривень, та сплачений судовий збір в розмірі 2 481,00 гривень.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 листопада 2023 року позовні вимоги АТ «Криворізька теплоцентраль» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за послугу з централізованого опалення (постачання теплової енергії), яка виникла за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01 січня 2019 року по 30 листопада 2021 року, у розмірі 10301 грн 37 коп, заборгованість із сплати за абонентське обслуговування в розмірі 7 грн 01 коп, інфляційні втрати в розмірі 1232 грн 57 коп, три відсотки річних в розмірі 560 (грн 36 коп, а всього 12101 грн 31 коп.

В задоволенні решти позову - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» судовий збір у розмірі 1107 грн 86 коп.

В апеляційній скарзі позивач АТ «Криворізька теплоцентраль» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, згідно з пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а тому, станом на час подачі позовної заяви, строк позовної давності не сплив та продовжився на строк дії карантину.

Також, наголошує на тому, що відповідачкою частково здійснювалося погашення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги, що перериває перебіг позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє ОСОБА_2 , зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що АТ «Криворізька теплоцентраль», відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630, надає населенню м.Кривого Рогу теплову енергію для потреб опалення, у тому числі за місцем проживання відповідачки.

ОСОБА_1 є власницею квартири

АДРЕСА_2 з 14 червня 2012 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину (а.с.6), та споживачкою послуг з централізованого опалення, які надаються АТ «Криворізька теплоцентраль» за вказаною адресою. Відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Вартість опалення для населення визначалось Рішенням виконавчого комітету Криворізької міської Ради №53 від 17.01.2008 року, а з 01 липня 2014 року вартість опалення для населення затверджена відповідно до Постанов Національної комісії що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Нарахування оплати за надані послуги здійснювалося на опалювальну площу 29,2 кв.м. Споживачем частково здійснювалась оплата за отримані послуги з централізованого опалення: в січні 2014 року в сумі 47,28 грн, в лютому 2014 року 47,35 грн, в березні 2014 року 47,35 грн, в травні 2014 року 47,40 грн. В березні 2017 року нарахування склали 529,33 грн, оплата проведена на суму 881,69 грн, в травні 2017 року нарахування відсутнє, оплата склала 381,69 грн; в січні 2018 року нараховано 579,14 грн, сплачено 1624,62 грн, в лютому 2018 року нараховано 689,42 грн, сплачено - 280,00 грн, в березні 2018 року нараховано 689,14 грн, сплачено 690,00 грн. В подальшому оплата споживачкою за надані послуги не здійснювалась.

Згідно з наданим до суду детальним розрахунком заборгованості, сума боргу за послугу з постачання теплової енергії до квартири відповідачки, за період з 01 жовтня 2013 року по 30 листопада 2021 року, становить 17945,64 грн, заборгованість за абонентське обслуговування складає 7,01 грн (а.с.7-8).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка, у встановлені законом строки, не вносила у повному обсязі плату за отримані житлово-комунальні послуги, а тому заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку за період з 01 січня 2019 року по 30 листопада 2021 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачкою.

Також, суд дійшов висновку, що на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3% річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, у зв`язку з чим, враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідачка, у встановлені законом строки, не вносила плату за отримані житлово-комунальні послуги, АТ «Криворізька теплоцентраль» має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань, обрахований за три роки, що передували зверненню позивача до суду з даним позовом.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24.06.2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

01 травня 2019 року вступив в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, який разом з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 регулюють основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, в тому числі з постачання теплової енергії.

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII).

Пунктами 2, 5 частини другої статті 7 вказаного Закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Судом встановлено, що між сторонами договір на надання житлово-комунальних послуг не укладався, однак відсутність такого договору не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, оскільки укладення договору є обов`язком споживача.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18.

Статтею 9 Закону Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_1 є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а тому зобов`язана нести витрати по її утриманню за користування житлово-комунальними послугами, наданими АТ «Криворізька теплоцентраль», що нею в апеляційному порядку не оспорюється.

Суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши наявність порушеного права АТ «Криворізька теплоцентраль», дійшов правильного висновку про те, що у відповідачки наявна заборгованість зі сплати за послуги з постачання теплової енергії, яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Правильність нарахування суми боргу підтверджується особовим рахунком, яким підтверджено розмір боргу та факт не внесення у повному обсязі за вказаний період оплати за теплову енергію, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги.

Крім того, суд дійшов висновку, що на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3 % річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання, та враховуючи ту обставину, що відповідачка у встановлені законом строки не вносила плату за надані позивачем послуги, АТ «Криворізька теплоцентраль» має право на стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань.

Разом з тим, відповідачкою ОСОБА_1 заявлено про застосування позовної давності, а тому суд стягнув заборгованість в межах строку позовної давності, а саме за період з 01 січня 2019 року по 30 листопада 2021 року (в межах заявлених вимог), відмовивши при цьому в задоволенні позовних вимог за період з 01 жовтня 2013 року по 31 грудня 2018 року включно.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Частиною 1 ст. 32 Закону "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно.

Крім того, обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України Про теплопостачання.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.

А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку.

Позивач звернувся до суду з позовом 02 лютого 2022 року, тобто після спливу позовної давності щодо щомісячних платежів по грудень 2018 року включно.

Разом з тим, судом не було враховано, що, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв й на час ухвалення оскаржуваного рішення суду.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину.

У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом.

За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року.

Оскільки, перебіг трирічної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за квітень 2017 року закінчився під час дії карантину, а тому ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом щодо стягнення заборгованості за період з 02 квітня 2017 року.

Посилання є суду першої інстанції на ту обставину, що 17 липня 2020 року набув чинності Закон України від 18 червня 2020 року № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень якого процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України, в редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом, є помилковим, оскільки ці зміни стосувалися процесуальний строків, встановлених ЦПК України, тоді як позовна давність визначена нормами ЦК України.

Крім того, слід зазначити, що, відповідно до частини першої статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Як встановлено судом, у період відсутності щомісячних нарахувань за спожиті житлово-комунальні послуги, споживачкою було здійснено оплату цих послуг, зокрема, у травні 2017 року, а у січні 2018 року сплачено суму, яка більш ніж у двічі перевищує розмір нарахувань (а.с. 7-8), що безумовно свідчить про визнання боргу та перериває перебіг позовної давності.

На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Киворізька теплоцентраль» про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01 жовтня 2013 року по 31 грудня 2018 року, а тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги.

Враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідачка у встановлені законом строки не вносила плату за надані позивачем житлово-комунальні послуги, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для про задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочки виконання зобов`язань.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту теплову енергію, за період 01.10.2013 по 30.11.2021, в розмірі 17 945,64 гривень, заборгованості за абонентське обслуговування у розмірі 7,01 грн, інфляційних втрат у розмірі 7 309,43 гривень та 3% річних у розмірі 1 838,26 гривень.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6 202,50 грн., тобто пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» - задовольнити.

Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01 жовтня 2013 року по 30 листопада 2021 року, у розмірі 17 945,64 грн, заборгованість за абонентське обслуговування у розмірі 7,01 грн, інфляційні втрати у розмірі 7 309,43 грн та 3% річних у розмірі 1 838,26 грн, а всього 27 100 (двадцять сім тисяч сто) гривень 34 (тридцять чотири) копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» судовий збір у розмірі 6 202 (шість тисяч двісті дві) гривні 50 (п?ятдесят) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 30 квітня 2024 року.

Головуючий:

Судді: