ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року

м. Харків

справа № 638/19564/21

провадження № 22-ц/818/1103/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:

позивач Комунальне підприємство «Жилкомсервіс»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2023 року у складі судді Щепіхіної В.В., -

УСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року року КП «Жилкомсервіс» звернулось до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території у розмірі 12 882,15 грн та витрати на сплаті судового збору у розмірі 2270,00 грн.

Позов мотивований тим, що відповідач є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а позивач виконавцем послуг з управління будинком, споруди або групи житлових будинків комунальної власності територіальної громади міста Харкова. Між КП «Жилкомсервіс», як виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, та відповідачем, як споживачем таких послуг, був укладений відповідний публічний договір, опублікований в офіційному виданні Харківської міської ради. Позивач належним чином виконує свої зобов`язання щодо надання послуг з утримання багатоквартирних будинків і споруд та прибудинкових територій. Однак, відповідач оплату за спожиті послуги належним чином не здійснює, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в загальному розмірі 12 882,15 грн за період з 01.04.2007 по 01.12.2021. Тому позивач просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та витрати по сплаті судового збору за звернення до суду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2023 рокупозовні вимоги задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» заборгованість за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території за період з 01.04.2007 по 01.12.2021 у сумі 12 882 (дванадцять тисяч вісімсот вісімдесят дві) грн. 15 коп та судовий збір у сумі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

Рішення суду мотивоване тим, що неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань по оплаті спожитих послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, є порушенням умов договору. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, тому позов підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, застосувавши строки позовної давності. Про час та місце розгляду справи не повідомлялась, крім оскаржуваного рішення ніяких процесуальних документів не отримувала.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції позбавив відповідача права бути присутнім у судовому засіданні, надати пояснення, додаткові докази. Крім того, суд не застосував строк позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.п. 2,4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як установлено судовим розглядом і вбачається із матеріалів справи, позивач відповідно до рішення Харківської міської ради від 20.12.2006 № 1186 визначений виконавцем житлово-комунальних послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків у житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються відносини, що виникають в процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, є Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII (надалі Закон 2189-VIII). До прийняття цього Закону діяв Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV(надалі Закон 1875-IV).

Відповідно до статті 5 Закону (в редакції на момент виникнення спірних відносин) до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком; 2) комунальні послуги.

Статтею 6 Закону (в редакції на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

При цьому в пунктах 12, 13, 14 частини 1 статті 1 Закону визначено, що управитель багатоквартирного будинку - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб. Споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач.

Також визначено, що послуга з управління багатоквартирним будинком це результат господарської діяльності суб`єктів господарювання, спрямованої на забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території відповідно до умов договору.

Судом встановлено, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.06.2021 №263373675 власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , є відповідачка.

Таким чином, суд вважає, що спірні правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачем, підпадають під регулювання ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про намір відповідача відмовитися від отримання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надавалися позивачем у зазначений в позові період за адресою: АДРЕСА_1 . Фактично, після набуття права власності на квартиру за вказаною адресою відповідач не припинив користування нею та послугами, які надавалися йому у зв`язку з таким користуванням у багатоквартирному будинку. Доказів зворотного відповідачем не надано.

відповідач, як власник квартири у багатоквартирному будинку, є співвласником спільного майна такого багатоквартирного будинку, яке використовується для задоволення потреб усіх співвласників будинку. Тому відповідач зобов`язаний також брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку.

Відповідач належним чином свої зобов`язання щодо оплати послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій не виконує, плату за спожиті послуги у повному обсязі не здійснює, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за наданні послуги за період з 01.04.2007 по 01.12.2021 у розмірі 12 882,15 грн, що підтверджується розрахунком наданим позивачем (а.с. 7-11)

Як на підставу позовних вимог, КП "Жилкомсервіс" посилалося на те, що відповідачка не виконують обов`язки щодо сплати вартості послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що є підставою для стягнення суми заборгованості.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

За час дії спірних правовідносин, діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, з подальшими змінами, ( далі Закон №1875-ІV) та Закон України«Про житлово-комунальніпослуги» від 9 листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17.03.2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до ст. 13 Закону №1875-ІV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ст. 5 Закону №2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Частиною 3 ст.31Закону №1875-ІV передбачено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Пунктом 2 частини 3 статті 4 Закону №2189-VIII передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належать встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

Відповідно до положень частин 1, другої та третьої ст. 32 Закону №1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частин 1 ст.9 Закону №2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону №1875-ІV , пунктом 1 статті 7 Закону №2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону №1875-ІV , пунктом 5 частини 2 статті 7Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний, зокрема, забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

З довідки про нарахування та оплату житлово комунальних послуг за особовим рахунком НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 , вбачається, що за період з 01.04.2007 року по 01.12.2021 року позивачем нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачкою оплата послуг здійснювалася не в повному обсязі.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачами суду не надано.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України).

Разом з тим, матеріали справи не містять даних про те, що копію позовної заяви вручена відповідачці, вона була повідомлена про неї. Оскільки справа розглядалася у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи, відповідачка були позбавлена можливості подати суду свої заперечення на позов та заявити клопотання про застосування строків позовної давності. Тому колегія суддів уважає за можливе при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 урахувати викладене в апеляційній скарзі клопотання про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Як свідчать матеріали справи, датою звернення КП «Жилкомсервіс» із позовною заявою у дійсній справі є грудень 2021 року, а період нарахування заборгованості становить 01.04.2007 по 01.12.2021.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21.

Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, на набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину - 02 квітня 2020 року, пункти 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату звернення КП «Жилкомсервіс із даною позовною заявою у грудні 2021 року ( під час дії карантину) просив стягнути заборгованість за період з 01.04.2007 по 01.12.2021. Тобто трирічний строк позовної давності щодо платежів за період з 01.04.2016 по 01.12.2021 включно позивачем не пропущено.

Враховуючи викладене, стягненню підлягає заборгованість з 01.04.2016 по 01.12.2021, яка складає 8082,31 грн.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції зміні з викладених вище підстав.

Відповідно до ч.ч. 1,13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів визнала апеляційну скаргу частково обґрунтованою, а позов КП «Жилкомсервіс» задовольнила на 62,7 %, стягнути з відповідачки судовий збір у розмірі 1424,20 грн.

ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги сплатив 3405,00 грн. Апеляційна скарга визнана судом обґрунтованою на 37,3%, тому з КП на користь ОСОБА_1 належить стягнути 1270,06 грн судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2023 року змінити в частині розміру стягнутої заборгованості та судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» (, адреса: м. Харків, вул. Конторська, буд. 35) заборгованість за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території за період з 01.04.2016 по 01.12.2021 у сумі 8082 (вісім ьтисяч вісімдесят дві) грн 31 коп та судовий збір у сумі 1424 (одна тисяча чотириста двадцять чотири) грн 20 коп.

Стягнути з Комунального підприємства «Жилкомсервіс» (, адреса: м. Харків, вул. Конторська, буд. 35) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги 1270 (одна тисяча двісті сімдесят) грн 06 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 квітня 2024 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді Ю.М. Мальований

Н.П. Пилипчук