Дата документу 01.05.2024 Справа № 335/3996/23
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/3996/23 Пр. № 22-ц/807/574/24Головуючий у 1-й інстанції: Геєць Ю.В. Повний текст складено 21.12.2023 року. Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області Осипенко Василь Володимирович про визнання недійсним заповіту

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (а.с. 1-6), в якому просила визнати недійсним заповіт, який складено 04 жовтня 2011 року ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Осипенко Василем Володимировичем та зареєстрований в реєстрі заповітів за № 3009, стягнути з відповідача витрати, пов`язані з розглядом справи у суді у розмірі 33768,40 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що є донькою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина. Позивач, як спадкоємець першої черги, звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Під час оформлення прав на спадкове майно позивач дізналася про факт одруження матері, а також дізналася про факт складання заповіту 04.10.2011 року її матір`ю на користь ОСОБА_2 18.09.2011 року її мати ОСОБА_3 у віці 77 років уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 . Таку подію у житті матері, як укладення шлюбу, позивач поставила під сумнів, тому у 2017 році звернулася до Кам`янсько-Дніпровського районного суду про визнання шлюбу недійсним. Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 25.02.2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Водянська сільська рада Кам`янсько-Дніпровського району про визнання шлюбу недійсним задоволено. Визнано шлюб, зареєстрований 18.09.2011 року Водянською сільською радою Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області між померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено відповідний актовий запис про шлюб № 9 недійсним. Позивач вважає, що ОСОБА_3 через стан свого здоров`я, а саме 100 % втрату зору та вікову хворобу мозку не могла на момент складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_4 (а.с. 55). Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 66)провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2023 року (а.с. 168-171) позов ОСОБА_1 у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 172-181) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, відповідно до якого визнати недійсним заповіт, який складено 04 жовтня 2011 року ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Осипенко Василем Володимировичем та зареєстрований в реєстрі заповітів за № 3009.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 198).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 14 лютого 2024 року (а.с. 210), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 211), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, штату суддів апеляційного суду взагалі, а також перебування судді-доповідача у період з 19.02.2024 року по 04.03.2024 року включно у відпустці (довідка а.с. 216) та у період з 18.03.2024 року по 22.03.2024 року включно на курсах підвищення кваліфікації (довідка а.с. 232).

26 лютого 2024 року апелянт ОСОБА_1 подала апеляційному суду клопотання про допит свідка ОСОБА_5 , явку якого вона зобов`язується забезпечити у судове засідання апеляційного суду у цій справі (а.с. 217-220).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 231) розгляд цієї справи призначено в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання представника позивача.

В автоматизованому порядку суддею Кочетковою І.В. у цій справі замінено суддю ОСОБА_6 у зв`язку із звільненням останньої у відставку (а.с. 233-234).

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі відповідач ОСОБА_2 та третя особа - приватний нотаріус Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області Осипенко В.В. через офіційний веб - сайт Судової влади України (а.с. 213-214), що узгоджується із вимогами ст. 128 ЦПК України, оскільки останнім відомим суду у цій справі місцем їх проживання (перебування) є тимчасово окупована внаслідок військової агресії РФ проти України територія Запорізької області, не з`явились, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371- 372 ЦПК України апеляційний суду ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності відповідача і третьої особи за присутності позивача ОСОБА_1 , представника останньої адвоката Клімова А.Ю. (а.с.226) та свідка ОСОБА_5 (всі особи присутні в режимі відеоконференції).

Самовідводи відсутні, відводів у цій справі не заявлено.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 01 травня 2024 року, яка була постановлена протокольно (без виходу до нарадчої кімнати), відмовлено позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її клопотання про допит свідка ОСОБА_5 (а.с. 217-220). Оскільки, останнє було заявлено вперше лише в апеляційному суді та, відповідно, не було взагалі предметом розгляду суду першої інстанції у цій справі (ст. 367 ч. 3 ЦПК України); поважних причин незаявлення цього клопотання у суді першої інстанції у цій справі стороною позивача належними, допустимими доказами не доведено та, відповідно, апеляційним судом не встановлено; крім того, обставини, які може, на думку сторони позивача, повідомити та підтвердити свідок апеляційному суду у даному судовому засіданні згідно із клопотанням позивача (а.с. 218-219), а саме: «…остання неодноразово бачила як її матусю ще при житті змушував жебракувати відповідач по справі, не наглядав належним чином за її матусею; свідок також може надати пояснення, в яких умовах жила її матуся та якій моральний і фізичний тиск на неї був з боку відповідача по справі…» взагалі не стосуються предмету та підстав позову, передбачених ст. 225 ЦК України (Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними), саме з яких позивач ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним вищезазначений заповіт її матері у цій справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника останньої в режимі відеоконференції, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судовими рішеннями є: … рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вищезазначеного позову позивача у цій справі, керувався ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 105, 258, 263-265, 273, 354 ЦПК України та виходив із того, що відсутні правові підстави для визнання оспорюваного заповіту від 04.10.2011 року зареєстрований в реєстрі за № 3009 недійсним, оскільки позивачем не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 . Даний факт підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 (а.с. 16-21).

Крім того, судом першої інстанції правильно встановлено, що 18.09.2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб, про що Водянською сільською радою Запорізької області був зроблений відповідний актовий запис № 9.

Рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 25.02.2019 року (справа № 318/720/17 номер провадження №2/318/10/2019) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Водянська сільська рада Кам`янсько-Дніпровського району про визнання шлюбу недійсним задоволено. Визнано шлюб, зареєстрований 18.09.2011 року Водянською сільською радою Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області між померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено відповідний актовий запис про шлюб № 9 недійсним (а.с. 75-78).

Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Великобілозерському та Кам`янсько-Дніпровському районах Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 14.04.2019 року на підставі рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 25.02.2019 року анульовано актовий запис № 9 про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , складений 18.09.2011 року, виконавчим комітетом Водянської сільська рада Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області (а.с. 24).

04.10.2011 року ОСОБА_3 склала заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Осипенком В.В. зареєстрований в реєстрі за № 3009, згідно якого все належне майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповідає: своєму чоловіку ОСОБА_2 та своїй доньці ОСОБА_1 в рівних частках кожному (а.с. 25-26).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла, про що в Книзі реєстрації смертей був зроблено відповідний актовий запис № 37 (а.с.23).

Крім того, з вільного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень, судом першої інстанції правильно встановлено що ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 26.08.2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Осипенко Василь Володимирович про визнання заповіту недійсним (справа № 318/2472/19 номер провадження № 2/318/91/2020). Визначено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 81-82).

Ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 22.09.2020 року закрито підготовче провадження у даній справі, призначено справу до розгляду по суті (а.с. 83- 84).

Ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 21.10.2020 року призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Оріхівське шосе, 10-а (а.с. 85-87).

27.07.2021 року матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Осипенко Василь Володимирович про визнання заповіту недійсним, були повернуті до Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області, з результатами посмертної амбулаторної судово-психіатричної експертизи у відношенні ОСОБА_3 , 1935 р.н.

Ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 09.08.2021 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Кам`янсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Осипенко Василя Володимировича про визнання заповіту недійсним, поновлено з 09.09.2021 року (а.с. 88-89).

Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою на виконання ухвали суду першої інстанції надано Інформаційну довідку зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори). З наданих довідок суд встановив, що після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведена спадкова справа № 21, номер у спадковому реєстрі 52708112, з витягу вбачається в рамках спадкової справи видані свідоцтва про право на спадщину 01.10.2012 року ВХР 365179, 01.10.2012 року ВХР 365180, 03.07.2013 ВТІ 403120, 03.07.2013 ВТІ 403121 (а.с. 90-94).

Крім того, на виконання ухвали суду першої інстанції Запорізькою філією судово-психіатричних експертиз державної установи «Інститут психіатрії, судово психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» (стара назва Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради) надано висновок № 101 від 12.05.2021 року експертів за результатами проведення посмертної амбулаторної судово-психіатричної експертизи у відношенні ОСОБА_3 , 1935 р.н., проведеної в рамках цивільної справи № 318/2472/19 провадження № 2/318/28/2021 на підставі ухвали Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 21.10.2020 року (а.с. 122-130).

Відповідно до вказаних висновків експертами встановлено, що ОСОБА_3 , 1935 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , за своїм психічним станом в момент складання заповіту від 04.10.2011 року, зареєстрований в реєстрі за № 3009 виявляла ознаки психічного розладу у вигляді легкого когнітивного розладу внаслідок органічного ураження головного мозку складного генезу (судинного (церебросклероз, глаукома), цукровий діабет). Ступінь наявних психічних розладів був таким, що істотно впливав (обмежував) на здатність в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання заповіту.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Ч. 1 ст. 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Загальні підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями ст. 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним.

Відповідно до частин першої та другої вказаної норми, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до . 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Зазначене вказує на те, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Звертаючись до суду першої інстанції з заявленим позовом позивач вважала, що на момент складання заповіту її мати тяжко хворіла та за своїм станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Позивач на підтвердження такого стану своєї матері посилалася на висновки експертів № 101 від 12.05.2021 року за результатами проведення посмертної амбулаторної судово-психіатричної експертизи у відношенні ОСОБА_3 , 1935 року народження, проведеної в рамках цивільної справи № 318/2472/19 провадження № 2/318/28/2021 на підставі ухвали Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 21.10.2020 року. Відповідно до яких експерти не встановили абсолютної неспроможність ОСОБА_3 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20.

На виконання вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд першої інстанції роз`яснював позивачу ОСОБА_1 у цій справі її право заявляти в рамках даної цивільної справи клопотання про призначення посмертної амбулаторної судово-психіатричної експертизи, яким позивач не скористалась.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції правильно зазначено, що позивач не надала належних доказів, які б безспірно підтверджували її доводи про те, що дії ОСОБА_3 , спрямовані на складення заповіту від 04.10.2011 року, не відповідали її волі.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

У рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» Європейський суд з прав людини зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відсутні правові підстави для визнання оспорюваного заповіту від 04.10.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3009 недійсним, оскільки позивачем не надано доказів абсолютної неспроможності спадкодавця в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є такими, що фактично дублюють позовні вимоги позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким останній вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи: заслуховував пояснення позивача, досліджував докази позивача, сприяв позивачу в отриманні інших доказів у цій справі (витребував у нотаріальної контори інформаційні довідки із Спадкового реєстру (ухвала від 01.06.2023 року а.с. 66, витяги відповідних судових рішень в інших справах за участю учасників цієї справи із Єдиного державного реєстру судових рішень а.с. 72-89, із філії судово-психіатричних експертиз високо експертизи в іншій цивільній справі за участю тих самих осіб (ухвала від 22.06.2023 а.с. 96), досліджував останні, та зокрема висновок експертизи в іншій справі - а.с. 122-131, роз`яснював позивачу її право заявити посмертну судово-психіатричну експертизу у цій справі (ст. 82 ч. 1 ЦПК України) тощо.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

В силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Позивач ОСОБА_1 та її представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною позивача апеляційному суду не надані.

Не можуть бути доказом, передбаченим ст. 367 ч. 3 ЦПК України, покази свідка ОСОБА_5 , у допиті якої у цій справі апеляційним судом було відмовлено позивачу (а.с. 217-220) протокольною ухвалою у даному судовому засіданні з вищезазначених підстав.

Відповідний письмовий доказ (висновок експертизи відносно матері позивача в іншій справі) міг бути спростований чи доповнений лише іншим письмовим доказом, наприклад висновком аналогічної експертизи (первісної чи повторної) у цій справі, клопотання про проведення яких позивач у цій справі взагалі не зяавляла, навіть після роз`яснення їй судом першої інстанції останнього в порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України.

Крім того, будь-якими показами свідка, навіть, якщо припустити, що останній має відповідну медичну освіту (хоча докази останнього позивачем відносно свідка ОСОБА_5 . апеляційному суду у матеріали цієї справи взагалі не було надано), не можна спростовувати у цій справі відповідний інший доказ вищезазначений письмовий висновок експертизи відносно матері позивача в іншій справі, якій не встановив абсолютної неспроможності ОСОБА_3 в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Оскільки, в силу вимог ст. 78 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, суд за наявності достатніх даних про психічний розгляд здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. Так як для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо (ст. 103 ч. 1 п. 1 ЦПК України).

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Крім того, заслуговує на увагу апеляційного суду той факт, що позивач у цій справі просила визнати:

- лише недійсним один заповіт матері - від 04.10.2011 року (а.с. 25-15), яким її матір ОСОБА_3 заповіла своє майно їй та відповідачу ОСОБА_2 у рівних частках, та якій було записано нотаріусом зі слів ОСОБА_3 у зв`язку із тим, що ОСОБА_3 погано бачить і не може особисто прочитати текст заповіту у голос, за її дорученням, в її та нотаріуса присутності (приватного нотаріуса Камянсько-Дніпровського районного нотаріального округу Запорізької області Осипенка В.В.), текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними нею свідками: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , заповіт власноручно підписаний заповідачем ОСОБА_3 та свідками у її присутності о 13.20., особи заповідача та свідків встановлено, дієздатність перевірено (про що прямо зазначено в оскаржуваному заповіті а.с. 26), свідоцтва про право на спадщину від 01.10.2012 року та від 03.07.2013 року є чинні (а.с. 91-

-хоча попереднім заповітом - від 14.06.2010 року у того самого нотаріуса її матір також заповідала своє майно їй та відповідачу ОСОБА_2 , але відповідачу 1/3, а позивачу 2/3 частини останнього (а.с. 27-28) і останній теж був записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_3 і власноручно підписаний нею в його присутності, особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено (про що прямо зазначено в заповіті а.с. 28).

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, встановлено, що судом першої інстанції оскаржуваним рішенням правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України, було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України в разі відмови позивачу у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2023 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 07.05.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Подліянова Г.С.