Номер провадження: 22-ц/813/426/24
Справа № 520/7752/17
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Дришлюка А.І.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_1 адвоката Гайси А.М.,

представника ОСОБА_2 адвоката Нікішева О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 19.04.2021 року, ухваленого під головуванням судді Куриленко О.М., у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання дій незаконними, усунення перешкод у користуванні майном, зобов`язання здійснити певні дії, відшкодування моральної шкоди,

встановив:

04.07.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_4 , та остаточно уточнивши свої позовні вимоги 04.12.2019 року (т.3, а.с.1-12), просила суд визнати незаконними дії відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_2 щодо:

- демонтажу залізних воріт на в`їзді до частки домоволодіння під АДРЕСА_1 , яка знаходиться у її користуванні та володінні;

- розміщення будівельних матеріалів та будівельного сміття в проході між житловими будинками під літерами «А» та «Л» домоволодіння під АДРЕСА_1 та на земельній ділянці, яка примикає до частки домоволодіння, яка знаходиться у її користуванні та володінні;

- розміщення належних відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , автотранспортних засобів в проході між житловими будинками під літерами «А» та «Л» домоволодіння під АДРЕСА_1 ;

- усунути перешкоди в користуванні належною на праві приватної власності 1/2 часткою домоволодіння під АДРЕСА_1 шляхом: зобов`язання відповідачів, звільнити прохід між житловими будинками під літерами «А» та «Л» домоволодіння під АДРЕСА_1 від належних відповідачам на праві власності автотранспортних засобів;

- заборонити відповідачам захаращувати прохід між житловими будинками під літерами «А» та «Л» домоволодіння під АДРЕСА_1 та розміщувати в ньому будь-які речі (в тому числі - автотранспортні засоби);

- стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача відшкодування завданої моральної шкоди в загальній сумі 1 000 000,00 грн.;

- стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача відшкодування понесених при розгляді даної цивільної справи судових витрат в розмірі 3 491,76 грн., а також 37 500,00 грн. на відшкодування за зламані ворота та витрати за оплату судово-психіатричної експертизи в розмірі 6 177, 60 грн.

В обґрунтування свого позову, у тому числі уточнюючого, позивач посилалась на те, що вона є власником 1/2 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , співвласниками іншої частки є відповідачі, які своїми діями перешкоджають їй у користуванні своєю власністю.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.04.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (т.3, а.с.201-210).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 19.04.2021 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.4, а.с.7-21).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , а також третя особа ОСОБА_4 є співвласниками житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з двох житлових будинків літ. «А», «Л» загальною площею 373,6 кв.м., житловою 148,3 кв.м., підсобною 225,3 кв.м. та надвірних споруд сараїв літ. «Б», «Е»; вбиралень літ. «В», «К», № 1-6 огорожі, І-ІІ мостіння.

На підставі договору дарування від 13 червня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Дев`ятої Одеської державної нотаріальної контори Столовою Т.В., позивач ОСОБА_1 є власницею 1/2 частини житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 є власниками інших 1/2 часток зазначеного житлового будинку. Відповідачі - на підставі договору дарування від 06 грудня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І.

Третя особа ОСОБА_4 - на підставі Свідоцтва про право власності від 17.09.2002 року, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому від 07.09.2002 року.

На час розгляду даної цивільної справи, порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 між співвласниками не встановлений, внаслідок чого, а також внаслідок здійснення відповідачами самочинного будівництва, між сторонами склались тривалі неприязні стосунки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 не довела перед судом своїх позовних вимог.

Однак з таким висновком суду колегія суддів погоджується лише частково, так як суд першої інстанції прийшов до такого висновку на підставі неповного з`ясування обставин справи та з огляду на наступні обставини.

Так, свідок ОСОБА_6 , яка є донькою позивача ОСОБА_1 , пояснила суду, що за адресою: АДРЕСА_1 вона була неодноразово, починаючи з 2012 року. Так, восени 2020 року відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 загороджували єдиний вхід в будинок ОСОБА_1 і на її земельну ділянку будівельними матеріалами, та будівельним сміттям.

Більше того, матеріали справи мають докази чисельних звернень позивача ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу неможливості проходу до її 1/2 частини будинку, а також з приводу того, що в квітні 2012 року відповідачі проникли на її територію, зламали її ворота, спочатку здвинули їх далі від входу, а потім зовсім демонтували їх, закидали будівельним сміттям єдиний прохід до її частини будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.9-11, 22-27).

Крім того, суд не взяв до уваги того факту, що позивач зверталась до органів поліції із заявою про те, що 04.09.2012 року ОСОБА_5 намагався здійснити на них наїзд мікроавтобусом (т.1, а.с.24-27). Також позивач посилалась на те, що вона разом зі всією сім`єю, не могла потрапити до своєї частини будинку, у тому числі разом з бабусею ОСОБА_7 , яка була інвалідом 1 групи, прохід був захаращений або транспортними засобами відповідачів або всяким будівельним сміттям, що підтвердили в суді також свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

При цьому судом не було взято до уваги того факту, що Акт від 07 листопада 2016 року підписали не лише два вищевказаних свідка, а ще сім свідків (т.1, а.с.7, 79, 174, 179, 185, 191, 197, т.4, а.с. 49).

Згідно акту № 31, складеного комісією в складі: голови СОН «Дмітріевка» - Воробйова В.А., заступника голови ОСОБА_10 та секретаря ОСОБА_11 , однак за відсутності власника частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ця частина будинку, яка належить ОСОБА_1 , знаходиться в занедбаному нежитловому стані. Будівля ветха та занедбана. Земельна ділянка поросла бур`яном, тривалий час не обробляється, на ній нічого не вирощується та вона частково засипана будівельним сміттям разом з листям, вітками та дровами. Ворота не закриваються, на ділянку вільний доступ (т.1, а.с.125).

У зв`язку з цим, суд першої інстанції зазначив, що вказаний Акт свідчить про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Однак, на думку колегії суддів даний Акт навпаки свідчить про неможливість позивача ОСОБА_1 в повній мірі здійснювати свої права власника 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 і користуватись своєю власністю.

Що стосується матеріалів № 7716 щодо звернення 20 жовтня 20216 року позивача ОСОБА_1 до поліції із заявою про перешкоджання відповідачами в проході до свого будинку, який перегороджений їх автомобілем та знесення ними воріт, колегія суддів зазначає наступне.

Так, на виконання ухвали суду від 24.10.2017 року про витребування доказів (т.1, а.с.132-133) Київським ВП ГУНП в Одеській області було надано вказані матеріали, на підставі яких старшим інспектором Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області - Брушнецьким І.І. був складений Висновок про результати розгляду звернення від 01.11.2016 року (а.с.1 матеріалів № 7716 ), в якому, окрім іншого, було рекомендовано громадянам всі спірні питання вирішувати в суді.

Разом з тим, суд в оскаржуваному судовому рішенні зазначив, що вказані матеріали свідчать про відсутність порушення прав власності позивача ОСОБА_1 .

Однак, на думку колегії суддів, вказаний Висновок не може слугувати підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки він протирічить іншим доказам, які маються в матеріалах справи, показанням свідків, які фактично підтвердили порушення прав позивача ОСОБА_1 незаконними діями відповідачів, які до теперішнього часу продовжують чинити перешкоди в користуванні належним їй на праві приватної власності нерухомим майном - часткою домоволодіння під АДРЕСА_1 , про що вказано вище, а також підтверджується відповідним Актом від 11.03.2021 року, складеного за підписами 7 свідків (т.4, а.с.31-33).

Той факт, що між позивачем ОСОБА_1 і відповідачами ОСОБА_5 і ОСОБА_2 склались тривалі неприязні стосунки, з приводу порушення прав ОСОБА_12 як співвласника житлового будинку, незаконними діями вказаних відповідачів стосовно самочинного будівництва на своїй частці того ж житлового будинку, свідчать неодноразові судові рішення, які є чинними на даний час (т.1, а.с.42-45, 46-49, 209-210).

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачі зазначили, що паркування належного їм мікроавтобусу на частині загального проїзду, що відбувалось у жовтні 2016 року, було здійснено з метою перешкоджання безхатченкам проходити до їх будинку.

Однак, на думку колегії суддів, перешкоджання безхатченкам проникати до їх будинку, можливо було здійснювати не таким способом, щоб перешкоджати позивачу ОСОБА_1 проходити до своєї частини будинку, а іншим шляхом, у тому числі за погодженням з позивачем ОСОБА_1 - раніше установленими воротами.

Колегія суддів також вважає, що пред`явлений позов ОСОБА_1 є негаторним, так як вона ставить питання про усунення їй перешкод у користуванні належною їй частиною житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , так як ці перешкоди їй чиняться постійно, до теперішнього часу, тобто є тривалими.

При цьому колегія суддів зазначає, що на вимоги негаторного позову строки позовної давності не розповсюджуються.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд в своїх постановах № 469/1044/17 від 02.11.2022 року і № 918/244/22 від 18.09.2023 року, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду № 922/3166/20 від 02.11.2022 року.

Колегія суддів зазначає, що у відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Таким чином, оскільки за змістом ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, то на думку колегії суддів оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо усунення їй перешкод у користуванні належною їй частиною житлового будинку АДРЕСА_1 .

При цьому, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Крім того, на підставі ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Часткове задоволення позовних вимог полягає у тому, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування на її користь вартості зламаних воріт в сумі 37 500 грн. слід відмовити, так як матеріали справи не мають доказів того, що ці ворота належать на праві власності позивачу ОСОБА_1 і придбані останньою за вказану суму грошових коштів.

Що стосується відшкодування відповідачами на користь позивача моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п.п. 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 цієї Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Позивач обґрунтовує свої вимоги про стягнення на її користь з відповідачів моральної шкоди тим, що її моральні страждання стали наслідком протиправних дій відповідачів, які, у порушення вимог діючого законодавства, обмежили їй доступ до належного їй на праві приватної власності 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

На переконливу думку позивача ОСОБА_1 завдана їй моральна шкода полягає у переживанні та моральних стражданнях, яких вона зазнала внаслідок протиправних дій відповідачів.

Страждання і переживання - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Як зазначила позивач у позові, їй була спричинена моральна шкода, яка полягає у стражданнях, яких вона зазнала, здійснюючи захист свого порушеного права, тим самим витрачаючи значні зусилля та свій час для його відновлення.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що позивачкою доведено факт заподіяння їй протиправними діями відповідачів моральної шкоди у виді моральних страждань, які полягають у незаконному обмеженні їй доступу до належного їй на праві приватної власності 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , внаслідок чого змінено план її життя, оскільки вона була змушена значну частину часу витрачати на захист своїх інтересів, як перед відповідачами так і перед судом, протиправні дії відповідачів викликали у неї психічне напруження і викликали загострення хронічних захворювань.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні, яке відбулось 14 травня 2018 року, представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_13 звернулась до суду з клопотанням, в якому просила для визначення розміру моральної шкоди, завданої неправомірними діями відповідачів, призначити у справі судово-психологічну експертизу, виконання якої доручити ОНДІСЕ. На розгляд експерта поставити наступні питання:

1). Чи є ситуація, що пов`язана з самовільним демонтуванням у 2012 році відповідачами металевих воріт на в`їзді до ділянки, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_1 та розміщення в проході між житловими будинками під літерами «А» та «Л» будівельних матеріалів будівельного сміття та автомобіля відповідачів, - повністю позбавивши ОСОБА_1 єдиного можливого доступу до належної їй 1/2 частки житлового будинку зазначеного в технічному паспорті на домоволодіння під літ. «А» по АДРЕСА_1 психотравмуючою для ОСОБА_1 .?

2). Які інтенсивність та тривалість психотравмуючого впливу зазначеної ситуації?

3). Якщо дана ситуація була психотравмуючою, то чи нанесено ОСОБА_1 внаслідок неможливості користування 1/2 частки житлового будинку зазначеного в технічному паспорті на домоволодіння під літ. «А» по АДРЕСА_1 , моральну шкоду з психічної точки зору?

4). Якщо так, то який можливий розмір відшкодування нанесеної ОСОБА_1 моральної шкоди з психічної точки зору?

Ухвалою суду від 14 травня 2018 року клопотання сторони позивача було задоволено, призначено судово-психологічну експертизу, виконання якої доручено експертам ОНДІСЕ Міністерства юстиції України. (т.2, а.с.170-171).

08 жовтня 2019 року до канцелярії суду надійшов Висновок комісійної судово-психологічної експертизи № 18-2314, складений 02.09.2019 року, в якому експерти зазначили, що досліджувана ситуація призвела до суттєвої негативної зміни життя ОСОБА_1 , внаслідок дій ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (самовільне демонтування у 2012 році відповідачами металевих воріт на в`їзді до ділянки, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_1 та розміщенням в проході між житловими будинками під літерами «А» та «Л» будівельних матеріалів, будівельного сміття та автомобіля відповідачів - повністю позбавивши ОСОБА_1 єдиного можливого доступу до належної їй 1/2 частки житлового будинку, зазначеного в технічному паспорті на домоволодіння під літ. «А» по АДРЕСА_1 ). Діями ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був порушений її психологічний стан та соціальне функціонування. Внаслідок дії заподіювачів шкоди були втрачені значні особистісні ресурси ОСОБА_1 (життєвий час, здоров`я, матеріальні витрати, моральні сили, повноцінне соціальне функціонування тощо), деякі з втрат можуть виявитися непоправними.

У зв`язку з викладеним, експерти дійшли висновків, що у ОСОБА_1 є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню її як особистості, виникли внаслідок обставин, що досліджуються (самовільне демонтування у 2012 році відповідачами металевих воріт на в`їзді до ділянки, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_1 та розміщенням в проході між житловими будинками під літерами «А» та «Л» будівельних матеріалів, будівельного сміття та автомобіля відповідачів - повністю позбавивши ОСОБА_1 єдиного можливого доступу до належної їй 1/2 частки житлового будинку, зазначеного в технічному паспорті на домоволодіння під літ. «А» по АДРЕСА_1 ).

Можливий орієнтовний розмір суми грошової компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду), становить від 21 126 (двадцяти однієї тисячі ста двадцяти шести) гривень до 500 0000 (п`ятисот тисяч) гривень для кожного з відповідачів (т.2, а.с. 186-199).

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 її витрати на проведення вказаної експертизи в загальній сумі 6 177, 60 грн. (т.2, а.с.176, 178-звор.), по 3 088,80 грн. з кожного.

Іншого судового висновку з цих питань матеріали справи не мають.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2020 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_14 було задоволено, призначено у справі повторну судово-психіатричну експертизу, виконання якої доручено експерту Київського НДІСЕ науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (т.3, а.с.80-85). Провадження у справі зупинено.

Однак, постановою Одеського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково. Вищевказану ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 22 січня 2020 року про призначення повторної судово-психіатричної експертизи скасовано. Клопотання ОСОБА_2 про призначення повторної судово-психіатричної експертизи було залишено без задоволення (а.с. 174-175 матеріалів оскарження ухвали…).

З огляду на викладені обставини, тривалість порушень прав позивача ОСОБА_1 незаконними діями відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_2 по даній справі, а також враховуючи інші цивільні справи, пов`язані з незаконним і самовільним будівництвом відповідачами ОСОБА_5 і ОСОБА_2 , про що було вказано вище, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_1 незаконними діями вказаних відповідачів по даній справі також завдано моральну шкоду.

Враховуючи вимоги цивільного законодавства щодо співмірності відшкодування завданої моральної шкоди, а також те, що позивач ОСОБА_1 стала інвалідом 2 групи ще до пред`явлення позову по даній цивільній справі (т.1, а.с.50), колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в загальній сумі 50 000 грн., по 25 000 грн. з кожного, що буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості.

Крім того, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, а тому звільнена від сплати судового збору при зверненні з даним позовом до суду першої інстанції, та з апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідачів ОСОБА_5 і ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у загальній сумі 9701,05 грн., по 4850,52 грн. з кожного, пропорційно до задоволених позовних вимог, як того вимагає ст. 141 ЦПК України (3842 грн. + 5763 грн. + 38,42 грн. + 57,63 грн.).

При цьому колегія суддів виходить із того, що останні уточнення позовної заяви відбулись 04.12.2019 року, коли розмір прожиткового мінімуму, станом на 01.01.2019 року для працездатних осіб складав 1921 грн.

У зв`язку з цим, за 5 вимог немайнового характеру ОСОБА_1 мала сплати по 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за кожну вимогу, тобто 3842 грн.

У зв`язку з цим, за подання апеляційної скарги в цій частині ОСОБА_1 мала сплатити 5763 грн. (3842 грн. х 150%).

За вимоги про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 мала сплатити 768,40 грн.

У зв`язку з цим, за подання апеляційної скарги в цій частині ОСОБА_1 мала сплатити 1152,60 грн. (768,40 грн. х 150%).

Враховуючи, що її всі 5 позовних вимог немайнового характеру підлягають задоволенню, з відповідачів в рівних частках на користь державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 3842 грн. і за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 5763 грн., а всього в сумі 9605 грн.

Разом з тим, враховуючи, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню лише на 5%, з відповідачів в рівних частках на користь державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 38,42 грн. і за розгляд апеляційної скарги в цій частині в сумі 57,63 грн.

Керуючись ст.ст.141, 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, 381 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 19.04.2021 року скасувати.

Прийняти постанову, якою позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання дій незаконними, усунення перешкод у користуванні майном, зобов`язання здійснити певні дії, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконними дії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо:

-демонтажу залізних воріт на в`їзді до частки домоволодіння під АДРЕСА_1 , яке знаходиться у користуванні та володінні ОСОБА_1 ;

-розміщення будівельних матеріалів та будівельного сміття в проході між житловими будинками під літерами «А» та «Л» домоволодіння під АДРЕСА_1 та на земельній ділянці, яка примикає до частки домоволодіння, яке знаходиться у користуванні та володінні ОСОБА_1 ;

-розміщення належних ОСОБА_3 та ОСОБА_2 автотранспортних засобів в проході між житловими будинками під літерами «А» та «Л» домоволодіння під АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні належною їй на праві приватної власності 1/2 часткою домоволодіння під АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звільнити прохід між житловими будинками під літерами «А» та «Л» домоволодіння під АДРЕСА_1 від належних ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві власності автотранспортних засобів.

Заборонити ОСОБА_3 та ОСОБА_2 захаращувати прохід між житловими будинками під літерами «А» та «Л» домоволодіння під АДРЕСА_1 та розміщувати у проході будь-які речі (в тому числі - автотранспортні засоби).

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , в рівних частках на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , завдану моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. (п`ятдесят тисяч гривень), по 25 000 грн. (двадцять п`ять тисяч гривень) з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , у рівних частках витрати по сплаті судово-психіатричної експертизи у розмірі 6 177, 60 (шість тисяч сто сімдесят сім гривень 60 копійок), а саме по 3 088,80 (три тисячі вісімдесят вісім гривень 80 копійок) з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь держави, у рівних частках судовий збір у загальному розмірі 9701,05 грн. (дев`ять тисяч сімсот одну гривню 05 копійок), по 4850,52 грн. (чотири тисячі вісімсот п`ятдесят гривень 52 копійки) з кожного.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Через відпустку судді Громіка Р.Д., повне судове рішення складено 13.05.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк