Дата документу 21.05.2024 Справа № 335/5222/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 335/5222/21 Головуючий у І інстанції: Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/666/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, трьох відсотків річних та інфляційних втрат,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2021 року ТОВ «ФК «Паріс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 24.10.2019 ОСОБА_1 підписав Заяву-Договір № 0042997 про надання банківської послуги АТ «РВС Банк», що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. За умовами Заяви, відповідачу надано споживчий кредит шляхом перерахування на картковий рахунок в сумі 30769,23 грн строком на 24 місяці, процентна ставка 18 % (тип ставки - фіксована), разова комісія при видачі кредиту 2,5% від суми наданого кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту 3% від суми наданого кредиту. У день підписання Заяви-Договору від 24.10.2019 ОСОБА_1 отримав платіжну карту № НОМЕР_1 , а грошові кошти у розмірі 30769,23 грн були зараховані АТ «РВС Банк» на його картковий рахунок.

Проте, відповідач не здійснював повернення кредитних коштів за графіком платежів. За весь час користування кредитом від боржника банк отримав надходження в розмірі 769,23 грн в якості разової комісії від суми виданого кредиту 24.10.2019.

05.03.2020 АТ «РВС Банк» та ТОВ «ФК «Паріс» уклали Договір про відступлення прав вимоги № 05/03/2020-1 від 05.03.2020, за умовами якого первісний кредитор відступив (передав), а новий кредитор прийняв (набув) права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами, зазначеними у додатку № 1 до цього Договору. Згідно з Додатком № 1 до Договору відступлення прав вимоги, новому кредитору відступлено, зокрема, заборгованість за тілом кредиту 30769,23 грн, заборгованість за процентами 2046,10 грн, заборгованість за комісією 4615,40 грн, заборгованість за штрафними санкціями (пеня) 960 грн.

Станом на 05.04.2021 заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «Паріс» складає 42531,25 грн., яка складається з: 38390,73 грн - заборгованість за кредитом; 1250,09 грн - три відсотки річних за період з 05.03.2020 до 05.04.2021; 2890,43 грн - інфляційні втрати за період з 05.03.2020 до 05.04.2021.

Посилаючись на означені обставини, ТОВ «ФК «Паріс» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 42531,25 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Паріс» 42531,25 грн, з яких: 38390,73 грн стягнуто в рахунок погашення заборгованості за договором про надання банківських послуг від 24.10.2019, 1250,09 грн - три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 05.03.2020 до 05.04.2021, 2890,43 грн - інфляційні втрати за період з 05.03.2020 до 05.04.2021, та судовий збір в розмірі 2270 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2021 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що не був повідомлений належним чином про розгляд справи в суді першої інстанції, що позбавило його можливості надати суду відзив на позовну заяву, пояснення чи заперечення на позов.

Крім того, скаржник вважає неправомірним нарахування йому 3 % річних та інфляційних витрат саме з 05.03.2020, оскільки договір про відступлення права вимоги укладено 05.03.2020, отже, у позивача виникло право нараховувати йому річні та інфляційні витрати як відповідальність за порушене зобов`язання тільки з 06.03.2020.

Також ОСОБА_1 вказує на те, що суд першої інстанції не перевірив, чи має право позивач на стягнення відповідальності за ч. 2 ст. 625 ЦК України чи процентів за користування кредитом, що передбачені ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, даний спір за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями відноситься до категорії малозначних, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

П. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

У рішеннях від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» і від 03 жовтня 2017 року у справі «Віктор Назаренко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що національне законодавство містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін про ключові процесуальні дії і дотримання, таким чином, принципу рівності сторін, та зберігання відповідної інформації. Відповідні норми вимагають, щоб у випадку надсилання судових документів поштою вони надсилались рекомендованою кореспонденцією. Більше того, особа, яка вручає документ, має повернути до суду розписку про одержання, а національне законодавство чітко вимагає, щоб таку розписку було долучено до матеріалів справи.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 20 вересня 2018 року № 14-280цс18.

Частиною третьою статті 128 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої інстанції, передбачено, що судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

Відповідно до положень ст. 130 ЦПК України, у випадку відсутності в адресата офіційної електронного кабінету судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки (ч. 1).

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду (ч. 2).

Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії (ч. 3).

У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення (ч. 4).

Відповідно до ч.ч. 11, 12 статті 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Колегія суддів зауважує, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.09.2021 відкрито провадження у справі, призначено її до розгляду на 07.10.2021, та зокрема, встановлено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву.

Згідно з супровідним листом від 08.09.2021, копію вказаної ухвали направлено ОСОБА_1 на поштову адресу, зазначену в позовній заяві, проте матеріали справи не містять жодного повідомлення про вручення її адресатові.

Натомість в матеріалах справи наявний конверт із копією зазначеної ухвали, що містить штамп поштового зв`язку про відправлення його адресату 10.12.2021, який 11.01.2022 повернувся до суду неврученим з відміткою працівника поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 144).

Матеріали справи не містять відомостей про надіслання судової повістки на адресу реєстрації ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Разом з тим, матеріали справи містять скріншот оголошення, розміщеного на офіційному сайті суду про виклик ОСОБА_1 до суду від 13.09.2021 (а.с. 123-124), проте, враховуючи той факт, що такий виклик було здійснено вперше, заочний розгляд справи за відсутності відповідача в цьому засіданні не відповідає вимогам ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Крім того, беручи до уваги, що суд першої інстанції не вжив всіх можливих заходів щодо повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце судового засідання, чим порушив право сторони на доступ до правосуддя, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідач був позбавлений можливості подати до суду заперечення, клопотання чи відзив на позовну заяву, адже на час ухвалення рішення у суду була відсутня інформація про вручення йому цих документів, на думку колегії суддів, не можна вважати, що суд мав підстави для заочного розгляду справи за відсутності відповідача.

Європейський суд з прав людини зауважував, що процесуальні норми мають на меті забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а сторони мають право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Таким чином, матеріали справи не містять доказів на підтвердження належного повідомлення відповідача судом першої інстанції справи про дату та час призначення судового засідання, що є обов`язковою підставою для скасування зазначеного рішення ухваленням у справі нового судового рішення.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки вони є обґрунтованими та підтверджені належними доказами.

Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що 24.10.2019 року ОСОБА_1 підписав Заяву-договір № 0042997 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб.

Того ж дня ОСОБА_1 підписав додаток №1 до договору графік платежів та паспорт споживчого кредиту.

Таким чином, 24.10.2019 АТ «РВС Банк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання банківських послуг, який складається з заяви-договору, публічної пропозиції, паспорту споживчого кредиту та графіку погашення.

Відповідно до умов кредитного договору АТ «РВС Банк» 24.10.2019 надав ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 30769,23 гривень шляхом перерахування на картковий рахунок відповідача зі сплатою відсотків у розмірі 18% річних, разової комісії при видачі кредиту у розмірі 2,5% від суми наданого кредиту, сплати щомісячної комісії за супроводження кредиту у розмірі 3% від суми наданого кредиту зі строком дії договору протягом 24 місяців.

Відповідно до п. 7.3.1 публічної пропозиції, відповідач зобов`язався погашати кредит щомісячно та/або в дату повного погашення заборгованості, починаючи з місяця, наступного після місяця оформлення кредиту шляхом сплати ануїттетних платежів у розмірах і терміни, визначені графіком платежів.

Згідно з п. 7.3.11. публічної пропозиції, у разі порушення терміну погашення заборгованості, в тому числі щомісячного платежу, в тому числі його частини, встановленого графіком платежів, така заборгованість вважається простроченою. З дня виникнення простроченої заборгованості, банк має право нараховувати штрафні санкції за прошення строків погашення заборгованості за кредитом, у тому числі щомісячних платежів у розмірі 10 гривень за кожен день прострочення платежу.

Як зазначено в п. 7.7.2.4. публічної пропозиції, відповідач зобов`язаний повернути кредит та сплатити передбачені заявою-договором плати на рахунок банку та на умовах, передбачених договором.

Порядок нарахування та сплати штрафних санкцій за несвоєчасне повернення коштів передбачений п. 7.7.2.10. публічної пропозиції.

При порушенні клієнтом строків сплати кредитних коштів більш ніж на 1 місяць, банк має право вимагати дострокового повного погашення заборгованості, згідно з п. 7.7.3.4. публічної пропозиції.

05.03.2020 АТ «РВС Банк», відповідно до договору про відступлення права вимоги №05/03/2020-1, передало (відступило) ТОВ «ФК Паріс» права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами зазначеними в Додатку №1 до договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього, тощо, що є його невід`ємною частиною, в тому числі і за договором про надання банківських послуг від 24.10.2019, укладеним з ОСОБА_1 , що підтверджується реєстром договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами, зазначеним в Додатку №1 до договору.

До матеріалів справи долучено копію вимоги ТОВ «ФК «Паріс» про усунення порушення кредитного зобов`язання, за яким ТОВ «ФК «Паріс» повідомив відповідача про наявність заборгованості за кредитним договором та обов`язок її погашення протягом 30 днів з дня отримання вимоги.

Згідно з відомостями про направлення поштової кореспонденції, вимога не була вручена ОСОБА_1 у зв`язку з іншими причинами.

Розрахунком заборгованості, наданим позивачем, підтверджено, відповідач не виконував належним чином зобов`язань з повернення грошових коштів, в результаті чого станом на 05.04.2021 виникла заборгованість в загальній сумі 42531,25 гривень, з яких: 30769,23 гривні заборгованість за кредитом, 2046,10 гривень - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 4615,40 гривень - заборгованість за комісією, 960 гривень - пені, нарахованої до 29.02.2020, 1250,09 гривень три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 05.03.2020 до 05.04.2021, та 2890,43 гривень інфляційні втрати за період з 05.03.2020 до 05.04.2021.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Згідно з ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вбачається з матеріалів справи, з метою отримання кредиту ОСОБА_1 підписав заяву-договір № 0042997 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб від 24.10.2019, а також Графік платежів та розрахунок загальної вартості споживчого кредиту, в яких зазначено суму кредиту, тип, порядок нарахування та розмір процентів, комісії та неустойки (а.с. 51-53).

Відтак, ОСОБА_1 та АТ «РВС БАНК» погодили усі істотні умови кредитного договору, визначені ст. 1054 ЦК України. Відповідно, нарахування відсотків за користування кредитом та інших узгоджених платежів здійснювалось правомірно.

Колегія суддів зауважує, що скаржник не заперечує факту укладання вищезазначеного Договору, користування коштами, неналежного виконання взятих на нього зобов`язань, не заперечує факту наявної заборгованості перед АТ «РВС БАНК».

Доказів на спростування наданого позивачем рахунку або власного розрахунку ОСОБА_1 суду не надав.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Таким чином встановлено, що ОСОБА_1 не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором від 24.10.2019 № 0042997 належним чином. При цьому, факт неналежного виконання зобов`язань за договором не скаржник не заперечував.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Відповідно до положень статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (частина 1 статті 517 ЦК України).

Так, матеріалами справи підтверджено, що 05.03.2020 між АТ «РВС БАНК» та ТОВ «ФК «Паріс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 05/03/2020-1 (а.с. 54-64).

Відповідно до п. 1. Договору про відступлення прав вимоги, первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, відступає (передає) а новий кредитор приймає (набуває) права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є його невід`ємною частиною (надалі за текстом Кредитні договори), які укладені між АТ «РВС БАНК» та боржниками. Право вимоги за кредитними договорами відступається повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, включаючи: право вимоги основної суми заборгованості за кредитними договором; право вимоги суми нарахованих процентів за кредитним договором, строк платежу за якими настав на дату укладання цього договору; процентів; сплати інших платежів, згідно з умовами кредитного договору, які виникли та/або можуть виникнути після укладення цього договору, тощо. Новий кредитор після переходу до нього права вимоги стає кредитором за кредитними договорами та одержує право вимагати від боржників належного виконання всіх без виключення зобов`язань за кредитними договорами, які існували та існують на момент укладення цього договору.

Згідно з п. 3 вказаного Договору, права вимоги за кредитним договором вважаються відступленими з моменту підписання сторонами акта прийому-передачі прав та документів, що є невід`ємною частиною цього договору. Акт прийому-передачі прав та документів первісний і новий кредитор підписують одночасно з підписанням цього договору.

За умовами п. 10 Договору, Договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Як вбачається з Додатку №1 до Договору № 05/03/2020-1 про відступлення прав вимоги (Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами), договори, за якими відбувається відступлення права вимоги, зокрема, за Кредитним договором № 0042997 від 24.10.2019, укладеним між АТ «РВС БАНК» та ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «ПАРІС» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.

Таким чином, судом встановлено, що позивач належними і допустимими доказами підтвердив факт набуття права вимоги до відповідача за кредитним договором, адже ТОВ «ФК «Паріс» стало правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «РВС БАНК» за договорами, зазначеними в Додатку №1 до Договору, в тому числі і за Кредитним договором № 0042997 від 24.10.2019, укладеним між АТ «РВС БАНК» та ОСОБА_1 , що спростовує доводи апеляційної скарги про неправомірність стягнення з відповідача заборгованості на користь позивача.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що він не отримував повідомлення про відступлення права вимоги ТОВ «ФК «ПАРІС» та досудової вимоги про погашення заборгованості, адже вони не спростовують законності вимоги ТОВ «ФК «Паріс» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Доводи про неправомірність нарахування 3% річних та індексу інфляції на суму заборгованості з 05.03.2020 колегія суддів не приймає, адже вони ґрунтуються на неправильному особистому трактуванні скаржника норм законодавства у вказаних правовідносинах. Так, ОСОБА_1 пов`язує нарахування таких санкцій з укладенням Договору про відступлення права вимоги від 05.03.2020, проте така думка є хибною. Адже нарахування таких санкцій є правом кредитора і пов`язується з відсутністю нарахування процентів, передбачених умовами кредитного договору.

Так, за розрахунком заборгованості, проценти за користування кредитом, передбачені кредитними договором, нараховувались відповідачеві до 04.03.2020, які він не сплачував, чого й сам не заперечує, а 3% річних з наступного дня 05.03.2020, коли проценти за договором вже не нараховувались, що повністю відповідає вимогам ст. 625 ЦК України.

З огляду на вищевикладене, враховуючи вимоги п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, яким передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2021 року слід скасувати та ухвалити нову постанову по суті позовних вимог з урахуванням висновків суду першої інстанції, які є правильними в частині стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що задовольняючи частково апеляційну скаргу відповідача, суд апеляційної інстанції фактично задовольнив в повному розмірі вимоги позивача, то підстави для розподілу судових витрат під час розгляду цієї апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369, ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 жовтня 2021 року скасувати. Прийняти в цій справі нову постанову, якою:

«Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, трьох відсотків річних та інфляційних втрат задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» заборгованість за договором про надання банківських послуг від 24 жовтня 2019 року в розмірі 42531 (сорок дві тисячі п`ятсот тридцять одна) гривня 25 копійок, що складається з: 30769 (тридцять тисяч сімсот шістдесят дев`ять) гривень 23 копійки заборгованості за тілом кредиту; 2046 (дві тисячі сорок шість) гривень 10 копійок заборгованості за процентами; 4615 (чотири тисячі шістсот п`ятнадцять) гривень 40 копійок заборгованість за комісією; 960 (дев`ятсот шістдесят) гривень заборгованість за штрафними санкціями (пеня), 1250 (тисяча двісті п`ятдесят) гривень 09 копійок три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 05 березня 2020 року до 05 квітня 2021 року та 2890 (дві тисячі вісімсот дев`яносто) гривень 43 копійки інфляційні витрати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» витрати зі сплати судового збору в розмірі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 21 травня 2024року.

Головуючий:

Судді: