Житомирський апеляційний суд
Справа №283/2210/23 Головуючий у 1-й інст. Тимошенко А.О.
Категорія 40 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Борисюка Р.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 283/2210/23 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 та Малинська державна нотаріальна контора, про припинення договору іпотеки та зняття заборони

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 13 лютого 2024 року, ухваленого під головуванням судді Тимошенка А.О. у м. Малині,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просила: припинити договір іпотеки житлової нерухомості від 31.07.2008, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» (нині АТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_4 , посвідчений нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Іваненко О.М. і зареєстрований в реєстрі за № 4867, зареєстрований в Державному реєстрі іпотек за реєстраційним номером обтяження 7664309;

- зняти заборону, накладену 31.07.2008 року, реєстровий номер 4867, зареєстровану в Єдиному реєстрі заборон відчуження об?єктів нерухомого майна за реєстраційним номером обтяження 7664836 від 31.07.2013 року, проведену реєстратором: нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Іваненко О.М., на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв?язку з припиненням договору іпотеки (житлової нерухомості) від 31.07.2008 року, укладений між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (нині Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк») та ОСОБА_4 , посвідчений нотаріусом Малинської державної нотаріальної контори Іваненко О.М. і зареєстрований в реєстрі за № 4867.

В обгрунтування позовних вимог вказала, що 31.07.2008 між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приват Банк» (тепер АТ КБ «Приват Банк») був укладений кредитний договір за яким ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 10 000 доларів США з терміном повернення до 25.07.2013.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «Приват Банк» 31.07.2008 було укладено договір іпотеки, предметом якого визначено житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_4 померла та спадщину після неї, в тому числі і вищевказаний будинок, прийняла ОСОБА_1 .

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, Банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

За наслідками розгляду цієї справи, постановою Верховного Суду від 09.06.2021 у справі № 283/1988/16 відмовлено у задоволенні позову з мотивів пропуску позовної давності. Вказала, що відповідач фактично позбавлений права на звернення стягнення на будинок і його цивільне право є припиненим. Крім того закінчився строк дії іпотеки, який був встановлений до 30.07.2013. Наголосила, що стаття 1281 ЦК України , яка визначає преклюзивні строки пред`явлення кредитних вимог до спадкоємців, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою. Виходячи із наведеного вважала, що іпотека є припиненою, а тому просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 13 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Струкова Л.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до мотивів позовної заяви. Також зазначає, що на спірні правовідносини, крім спеціального Закону України «Про іпотеку» поширюється й дія статей 1281, 1282 ЦК України, якими визначено порядок та строки, в межах яких Банк мав право пред`явити вимоги до спадкоємців Іпотекодавця щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, в т.ч. і досудовому чи позасудовому порядку. Після 07.08.2012 Банк не звернув стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а лише звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів в рамках виконавчого провадження, при цьому пропустивши строк позовної давності. Тому, відповідно до ст. 1281 ЦК України та правової позиції Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №522/407/15, АТ КБ «ПриватБанк» ще 08.02.2013 втратило право вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки до ОСОБА_1 в позасудовому порядку. Зазначає, що виконання зобов`язання за договором іпотеки від 31.07.2008 у строк до 30.07.2013 Банком було узгоджено та не заперечувалося, а тому вважає незаконними дії Банку щодо відмови ОСОБА_1 зняти заборону на нерухоме майно.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник позивача адвокат Струкова Л.В. в апеляційному суді доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.

Представник АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Адаменко Т.С. проти доводів апеляційної скарги заперечила, зазначила, що кредитні зобов`язання за договором кредиту не виконані і Банк не позбавлений права стягнути заборгованість за кредитом в позасудовому порядку за рахунок предмету іпотеки.

Розглянувши справу в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи 1 липня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № ММ-03-08, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 10 000,00 доларів США, зі сплатою 18% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 25 липня 2013 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 31 липня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № ММ-03-08, предметом якого є житловий будинок загальною площею 105,40 кв. м, житловою площею 49,60 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 іпотекодавець ОСОБА_4 померла.

Спадщину за заповітом, предметом якого був спірний будинок, прийняла її невістка ОСОБА_1 .

Матеріалами справи підтверджено, що у жовтні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення та з урахуванням уточнених позовних вимог Банк просив: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ММ-03-087 від 31.07.2008 року в розмірі 5005,78 доларів США, що за курсом 25,97 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 22.09.2016 року складає 130 000 грн., звернути стягнення на будинок загальною площею 105,40 м2, житловою площею 49,60 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів в рамках процедури виконавчого провадження; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 30 серпня 2019 року у справі 283/1988/16 позов задоволено частково.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 11.12.2019 вказане рішення скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 09.06.2021 у справі 283/1988/16 постанову Житомирського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки змінено, викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

При цьому Верховний Суд зазначив, що скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що положення статті 1281 ЦК України стосуються як до пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців безпосередньо боржника, так і до спадкоємців іпотекодавця, а тому банк повинен був пред`явити вимогу до спадкоємців іпотекодавця не пізніше, ніж протягом року з дня відкриття спадщини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки із позовом банк звернувся лише у вересні 2016 року, то в розумінні положень статті 1281 ЦК України, він (кредитор) позбавлений права вимоги до спадкоємців за додатковим зобов`язанням.

Переглядаючи справу, Верховний суд вказав, що для вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в іпотечному договорі сторони не домовились про збільшення позовної давності, під час розгляду справи ОСОБА_1 подала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Тому, в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення слід було відмовити саме з цих підстав, оскільки пропущена позовна давність.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач вказав, що зазначена постанова Верховного Суду від 09.06.2021 є свідченням того, що Банк фактично позбавлений права вимоги по Кредитному договору №ММ-03-08 від 31.07.2008, тобто його цивільне право, як кредитора, є припиненим. Також позивач як на підставу припинення іпотеки посилався на пропуск строку позовної давності за вимогами Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, що свідчить про відсутність у Банку права на виконання умов договору іпотеки, а також закінчення строку дії іпотечного договору. Вказав, що стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Проте, погодитись з вимогами позивача не можна з огляду на таке.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки визначено у статті 17 Закону України «Про іпотеку», яка містить виключний перелік підстав такого припинення, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як пропуск строку позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку

з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Проте, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання, і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц у ЦК України та в Законі України «Про іпотеку» немає такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності за вимогами кредитора за основним зобов`язанням. У цій справі Велика Палата Верховного Суду відхилила довід позивачки про відсутність у кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з пропуском позовної давності.

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року у справі № 331/133/19.

Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до абзацу другого частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Отже, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення іпотеки відповідно до абзацу другого частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 331/6035/21.

Під час розгляду справи позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт виконання зобов`язання за кредитним договором, яке в частині надання кредитних коштів виконано кредитором, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання іпотеки припиненою, так як строк дії іпотеки не закінчився і підстави для зняття заборони на відчуження будинку також відсутні.

З огляду на наведене доводи позивача про те, що строк дії іпотечного договору припинився у зв`язку з пропуском строку позовної давності є безпідставними.

Доводи в апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 про те, що на спірні правовідносини, крім спеціального Закону України «Про іпотеку» поширюються й дія статтей 1281,1282 ЦК України, не можуть бути враховані, оскільки безпосередньо у справі щодо вирішення питання застосування вказаних норм закону щодо ОСОБА_1 . Верховний Суд у своїй постанові від 09.05.2021 (по справі № 283/1988/16) вказав: «Статтею 1281 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

У цій справі позивач звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів в рамках процедури виконавчого провадження (основна позовна вимога) та виселення (похідна позовна вимога).

ОСОБА_1 - власник майна на підставі заповіту ОСОБА_4 (іпотекодавця за іпотечним договором) не є боржником в розумінні статті 1281 ЦК України.

Оскільки наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи врегульовані статтею 23 Закону України «Про іпотеку», то підстави для незастосування цієї норми відсутні.

Проте, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зробив помилковий висновок, що положення статті 1281 ЦК України стосуються як до пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців безпосередньо боржника, так і до спадкоємців іпотекодавця, а тому банк повинен був пред`явити вимогу до спадкоємців іпотекодавця не пізніше, ніж протягом року з дня відкриття спадщини, тобто до 10 січня 2013 року».

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 13 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.05.2024.

Головуючий Судді: