ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» травня 2024 року

м. Харків

справа № 953/9816/20

провадження № 22ц/818/531/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Тичкової О. Ю.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2022 року в складі судді ОСОБА_2.

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 проживає в квартирі АДРЕСА_1 та є споживачем послуг, які надає підприємство. Однак внаслідок неповної та несвоєчасної сплати послуг у нього утворилася заборгованість, яка за період з 01 вересня 2002 року по 30 квітня 2020 року становить 106 797,71 грн.

Вказав, що розмір інфляційних втрат становить 197,38 грн, а 3% річних - 464,71 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за опалення та гарячу воду в сумі 106 797,71 грн, інфляційні втрати - 197,38 грн, 3% річних - 464,71 грн та судовий збір - 2 102,00 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2022 року, в якому ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07 червня 2023 року виправлено описку, позовні вимоги Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» - задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за опалення та гарячу воду станом на 01 травня 2020 року за період з 01 вересня 2002 року по 30 квітня 2020 року в розмірі 106 797,71 грн, 3% річних в сумі 464,71 грн, інфляційні втрати - 197,38 грн та судовий збір -2 102,00 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення - залишено без задоволення.

На вказане заочне рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення скасувати та постановити ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду; постановити окрему ухвалу стосовно чисельних порушень існуючого законодавства з боку судді ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права. Вказав, що текст рішення містить багато перекручень змісту законів та нормативних актів, які були застосовані судом першої інстанції з метою виправдання свого незаконного рішення. Зазначив, що суд першої інстанції розглянув справу без участі інших осіб, споживачів комунальних послуг за вказаною адресою та незаконно поклав усі обов`язки щодо сплати цих послуг на нього. Вказав, що станом на 17 березня 2005 року та до 20 червня 2015 року в квартирі було зареєстровано чотири особи, а згідно з рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 серпня 2008 року, залишене без змін рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 листопада 2008 року, у справі № 2-825/08/17 право власності на частини квартири визнано за ОСОБА_3 . Посилався на те, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи. Також матеріали справи не містять документів про призначення судового засідання на 11 жовтня 2022 року. Зазначив, що його неявка у судове засідання 22 листопада 2022 року відбулася з поважних причин через відсутність повідомлення з боку суду, умисне ухилення суддею від належного його повідомлення про судове засідання 22 листопада 2022 року з наступним ухваленням судових рішень завідомо недостовірних відомостей про наявність такого повідомлення та про нібито повторну неявку з боку відповідача. Вважав, що суддею суду першої інстанції порушувалося його право на правосуддя шляхом затягування розгляду його заяви та несвоєчасної видачі йому ухвали. Вказав, що судом першої інстанції прийнята до розгляду та розглянута позовна заява підприємства, що подана особою, яка не має повноважень на ведення справи, оскільки надано незасвідчену ксерокопію довіреності.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

18 квітня 2024 року о 15:39 та о 15:41 до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надішли заяви з додатками, в яких він просив надати роз`яснення, чи може він розраховувати на пільги з оплати судового збору за апеляційну скаргу, оскільки у нього заблоковано рахунок, він звільнився з роботи, не має іншого доходу; дослідити диск з записом засідань на предмет наявності означеного файлу з записом засідання та його якості та ухвалити окрему ухвалу з цього факту, оскільки справу направили до суду апеляційної інстанції через 3 місяця і в нього виникли сумніви в існуванні такого запису; надати оцінку діям та бездіяльності Київського районного суду щодо нього, а саме, чи не перешкоджають йому в доступі до правосуддя та чи відповідають ці дії статті 7 ЦК України та надати окрему ухвалу з цього питання. Заяви ОСОБА_1 залишено без задоволення, оскільки до повноважень суду апеляційної інстанції відповідно до статті 367 ЦПК України не входить розгляд питань, які викладені в заявах. Суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення за апеляційною скаргою в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Питання, викладені в заявах ОСОБА_1 , не стосуються предмету розгляду справи, а стосуються технічних питань, які виникли під час розгляду справи в суді першої інстанції та які він може вирішити, звернувшись з відповідною заявою до суду першої інстанції (наказ № 156 від 06 червня 2022 року Державної судової адміністрації України «Про затвердження Інструкції щодо роботи з технічними засобами фіксування судового засідання»). При цьому, слід зазначити, що протягом розгляду справи в суді першої інстанції в матеріалах справи міститься тільки один журнал судового засідання від 23 жовтня 2023 року, а не від 23 листопада 2023 року, як зазначає ОСОБА_1 . Інші судові засідання не фіксувалися на підставі частини 2 статті 247 ЦПК України. Щодо пільг слід вказати, що особи, які звільняються від сплати судового збору зазначено в статті 5 Закону України «Про судовий збір». ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги і пільг відповідно до цієї статті він немає.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, заочне рішення суду - скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач не виконує свого обов`язку по оплаті наданих йому послуг, тому наявні підстави для стягнення з нього заборгованості.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 03 червня 2020 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 (а.с.6).

Комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» є постачальником послуг з централізованого опалення і постачання гарячої води в місті Харкові і надає послуги з теплопостачання по АДРЕСА_2 .

Договір про надання послуг з теплопостачання між сторонами не укладався.

У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно виставляв відповідачу рахунки на оплату послуг за опалення та гарячу воду, однак відповідач не виконував належним чином свої обов`язки по своєчасному внесенню в повному обсязі плати за отримані комунальні послуги, в результаті чого за період з 01 вересня 2002 року по 30 квітня 2020 року у нього виникла заборгованість в розмірі 106 797,71 грн.

Також, Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» нараховано 197,38 грн - сума інфляційних втрат та 464,71 грн - три процента річних.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи.

Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 29 липня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами позовного провадження з викликом сторін.

Справа призначалася до розгляду неодноразово, зокрема на 21 березня 2022 року, заочне рішення у справі ухвалено 21 листопада 2022 року.

Проте, матеріали справи не містять інформації щодо відкладення розгляду справи з 21 березня 2022 року на іншу дату, зокрема на 22 листопада 2022 року.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не отримував з суду першої інстанції повідомлення про розгляд справи на 22 листопада 2022 року.

Отже, колегія суддів вважає, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції.

За таких умов, оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм процесуального права з ухваленням нового судового рішення.

При ухваленні нового судового рішення по суті спору апеляційний суд виходить з наступного.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV з подальшими змінами, (далі Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17 березня 2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Як вбачається з положень частин першої, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім наведених вище положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз наведених вище положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

За змістом вказаної правової норми боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплена в пункті 10 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК України.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою в статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

За практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладаються законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Комунальним підприємством «Харківські теплові мережі» з 01 вересня 2002 року по 30 квітня 2020 року надавались ОСОБА_1 послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води, який повинен оплатити надані послуги.

З відомості про нарахування та оплату за послуги з теплопостачання з урахуванням періоду платежу за адресою: АДРЕСА_3 вбачається, що за період з 01 вересня 2002 року по 30 квітня 2020 року включно підприємством нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачем оплата послуг здійснювалася не в повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 106 797,71 грн.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості відповідачем до суду не надано. Також відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідача за надані послуги. Не надано і заяви ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води за період з 01 вересня 2002 року по 30 квітня 2020 року в розмірі 106 797,71 грн, що відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Виходячи з суми заборгованості за період з 01 вересня 2002 року по 30 квітня 2020 року відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, розмір трьох процентів річних від простроченої суми складає 56 693,39 грн, хоча позивачем заявлено суму в розмірі 464,71 грн, яка і підлягає стягненню. Розмір інфляційних втрат за вказаний період складає 693 210,84 грн, хоча позивачем заявлено суму в розмірі 197,38 грн, яка і підлягає стягненню.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції розглянув справу без участі інших осіб, споживачів комунальних послуг за вказаною адресою колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 03 червня 2020 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 .

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що позовна заява подана особою, яка не має повноважень на ведення справи колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки стаття 177 ЦПК України не передбачає безумовний обов`язок особи, яка підписала та подала від імені позивача юридичної особи позовну заяву, надати оригінал довіреності разом із позовною заявою. Так само вказаною статтею не заборонено посвідчувати копію довіреності представника позивача, не є обов`язковим її нотаріальне посвідчення або посвідчення копії особою, яка видала таку довіреність.

Також відсутні підстави для постановлення окремої ухвали у відповідності до вимог статті 262 ЦПК України, оскільки порушень законодавства, зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків учасниками справи або іншими особами не вбачається.

Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, судове рішення, виходячи з вимог статті 376 ЦПК України, підлягає скасуванню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 - частковому задоволенню з задоволенням позову Комунального підприємства «Харківські теплові мережі».

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки по суті вимог апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судового збору не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за опалення та гарячу воду станом на 01 травня 2020 року за період з 01 вересня 2002 року по 30 квітня 2020 року в розмірі 106 797,71 грн, 3% річних - 464,71 грн, інфляційні втрати - 197,38 грн та судовий збір - 2 102,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

О. Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 07 травня 2024 року.