Справа № 157/648/20
Провадження № 2/162/7/2024
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року селище Любешів

Любешівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Цибень О.В.,

з участю: секретаря судового засідання Будько І.М.,

представника позивачки ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення сервітуту на користування земельною ділянкою та житловим будинком,

ВСТАНОВИВ:

До Любешівського районного суду на новий судовий розгляд надійшла вказана цивільна справа № 157/648/20.

Постановою Верховного суду від 04 серпня 2021 року, рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 04 січня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 березня 2021 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення із жилого приміщення та стягнення судових витрат скасовано та передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

28.09.2020 року ОСОБА_3 подала позов до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що їй на праві особистої приватної власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1 , який вона успадкувала від матері ОСОБА_4 . У вказаному будинку позивачка зробила капітальний ремонт і користувалася ним до вересня 2018 року, а саме до повернення її сина відповідача ОСОБА_2 з м. Запоріжжя. Відповідач вселився в будинок без згоди на це позивача в період її перебування за кордоном на заробітках і з тих пір проживає у вказаному будинку. Після повернення із закордону позивачу не вдалося потрапити в житло, оскільки відповідач замінив замок на вхідних дверях та повідомив, що позивачку в будинок не пустить. Разом з тим відповідач допустив значну заборгованість по оплаті комунальних послуг, самовільно збудував дерев`яну споруду, в якій планує займатися підприємницькою діяльністю.

При цьому позивач ОСОБА_3 вказує, що утримання будинку проводить за власний кошт, спільний побут з відповідачем не веде і взаємних прав та обов`язків щодо утримання майна та способу проживання в ньому не має. Також зазначає, що намагалася влагодити конфлікт у досудовому порядку, однак це виявилось безрезультатним та стверджує, що як власник майна вона позбавлена за вкладених у позові обставин можливості користуватись своєю власністю, у зв`язку із чим просить суд усунути перешкоди в користуванні нею житловим будинком, по АДРЕСА_1 , шляхом виселення з даного житлового будинку відповідача ОСОБА_2 , який має інше місце проживання зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 20.06.2023 року дану цивільну справу призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, оскільки вселився туди з дозволу позивача, отже проживає зі своєю сім`єю в житловому будинку по АДРЕСА_1 на законних підставах. Вказав, що позивач сама найняла та оплатила послуги перевізника, який перевіз його сім`ю з речами до цього будинку з м. Києва. Спірним будинком він користується тривай час, здійснює його поточний ремонт і не чинить позивачці жодних перешкод у його користуванні. На даний час іншого житла в нього немає, оскільки у квартиру АДРЕСА_2 , де він зареєстрований, ОСОБА_3 його не пускає.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

При вирішенні питання до застосування яких законодавчих норм права слід вдатися для регулювання вказаних у позові правовідносин, суд звертається до рішення Конституційного суду України від 13 березня 2012 року у справі № 5 рп 12 та застосовує визначене частиною другою статті 4 ЦК України правило, яке закріплює пріоритет норм ЦК над нормами інших законів де безпосередньо зазначено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України

Отож за змістом положень статей 316, 317, 392 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. Відповідно право володіння це юридично забезпечена можливість власнику мати майно у своєму віданні, у сфері свого фактичного господарського впливу. Право користування це юридично закріплена можливість господарського використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими ним особами. Право розпорядження це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану та призначення. Вказана сукупність зазначених повноважень в особи і визначає її власником відповідного майна.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (пункт 3 частини 2 статті 331 ЦК України).

Отже, за матеріалами справи встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить позивачці - ОСОБА_3 , на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 березня 2019 року.

21 січня 2020 року комісія Камінь-Каширської міської ради Волинської області склала акт обстеження фактичного проживання, з якого вбачається, що власник будинку ОСОБА_3 проживає в квартирі АДРЕСА_2 , а відповідач ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю проживає без реєстрації в житловому будинку по АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_3 .

Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , його дочка ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

З вказаних документів судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю проживає без реєстрації в житловому будинку, який на праві приватної власності належить позивачці ОСОБА_3 . Зазначене не заперечується і самим відповідачем.

Статтею 41 Конституції України передбачено непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканості, а в водночас і в недоторканості самого майна власності. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди. Вказана норма Основного закону, кореспондується з нормами статей 321 та 391 ЦК України де визначено що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У розумінні приписів наведених норми право власності може бути порушене в тому числі і без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з захистом свого права. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Визначальним для захисту права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отож посилання відповідача на ті обставини, що позивач в минулому сама перевезла речі сім`ї відповідача до будинку, який належить їй на праві власності, а також на те, що відповідач постійно впродовж великого проміжку часу користувався та наразі використовує вказане приміщення, не доводить законності підстав такого користування зазначеним житловим приміщенням та вказує на наявність у позивача наразі перешкод в реалізації повноважень розпорядження або (та) користування належним їй майном, про що зазначено позивачем у своїй заяві та підтверджується поясненнями її представника та матеріалами справи.

Встановлені обставини дають суду підстави вважати, що в даному випадку майнові права ОСОБА_3 , як власника майна, порушуються внаслідок протиправної поведінки відповідача.

Будь-яке порушення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження своїм майном перериває зв`язок між особою і майном. Це призводить до порушення права власності особи, що не дає їй можливості в повній мірі використовувати властивості такого майна для задоволення своїх потреб. Непорушність власності є однією з найважливіших засад права в цілому. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, цивільно-правовий принцип непорушності права власності це гарантована державою та закріплена у нормах цивільного законодавства неприпустимість втручання з боку держави та інших осіб у здійснення власником своїх повноважень, неприпустимість будь-яких дій, які прямо або побічно порушують або обмежують правомочності власника щодо володіння, користування і розпорядження своїм майном, за винятком випадків, коли можливість таких дій прямо передбачена законодавством при дотриманні встановленої законом процедури обмеження або припинення права власності.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тому, з наведеного суд робить висновок, що в даному спорі належним способом захисту порушеного права власника майна ОСОБА_3 на вільне володіння своїм майном є зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачкою належним їй житловим будинком та звільнити його.

Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення, тобто для задоволення вимог власника, достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Відповідно підставою судового захисту є наявність доведеного факту порушення прав позивача з боку відповідача, яке існує на момент прийняття судового рішення. А підставою для задоволення відповідного позову - є доведений факт обмеження, створення реальних перешкод у здійсненні права власності, триваючий характер такого правопорушення, наявність у момент звернення до суду, що й було встановлено судом, під час розгляду даної справи. Також, спосіб захисту порушеного права не може носити абстрактного, узагальнюючого характеру,а має бути ефективним, тобто забезпечувати реальне відновлення порушеного права.

При цьому суд зазначає, що застосування такого способу захисту майнових прав як виселення, не призведе до порушення гарантованого законом права відповідача на житло, оскільки він зареєстрований, а отже забезпечений житловою площею, за адресою: АДРЕСА_3 .

Задовільняючи позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею витрати на сплату судового збору.

Разом з тим, суд звертає увагу, що під час нового розгляду справи обставини та доводи зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення сервітуту на користування земельною ділянкою та житловим будинком не розглядалися, оскільки постановою Верховного Суду від 04.08.2021 року рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 04 січня 2021 року та постанова Волинського апеляційного суду від 30 березня 2021 року у вказаній частині не скасовувалися.

Керуючись ст. 12, 81, 89, 141, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 316-321 Цивільного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення задовольнити повністю.

Усунути перешкоди ОСОБА_3 в користуванні належним їй на праві приватної власності житловим будинком по АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з цього житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення сервітуту на користування земельною ділянкою та житловим будинком відмовлено та не було предметом нового розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 10 травня 2024 року.

Позивач: ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Представник позивача: адвокат Мазурик Павло Анатолійович (вул.. Воля, 2А, м. Камінь-Каширський, Волинська область).

Відповідач: ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя Любешівського районного суду Волинської області Ольга ЦИБЕНЬ