РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року м. Мукачево Справа №303/1744/24

2/303/291/24

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Чухайло К. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

1) Орган опіки та піклування Мукачівської міської ради Служба у справах дітей виконавчого комітету Мукачівської міської ради

2) Виконавчий комітет Мукачівської міської ради

про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі - Дитина).

Третьою особою по справі зазначено Орган опіки та піклування Мукачівської міської ради Служба у справах дітей виконавчого комітету Мукачівської міської ради.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що сторони перебували у шлюбі, в якому у них народилася Дитина. У 2020 році шлюб між ними було розірвано та стягнуто з відповідача на корить позивача аліменти на утримання сина. За доводами позивача, ОСОБА_2 понад три роки ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, має заборгованість зі сплати аліментів, не піклується про фізичний, духовний, моральний розвиток Дитини, не приймає жодної участі у її вихованні, що свідчить про те, що його поведінка є усвідомленою, протиправною та винною.

На підставі ухвали суду від 27 лютого 2024 року відкрито провадження у справі та залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Мукачівської міської ради.

Позивач у судове засідання не з`явилася, однак попередньо нею було подано через канцелярію суду заяву від 16.04.2024, в якій вона просила суд, серед іншого, провести розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує.

З метою практичної реалізації приписів частини шостої ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України суд встановив зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача та виконав свій процесуальний обов`язок, надіславши на цю адресу копію ухвали про відкриття провадження по справі разом з позовною заявою та доданими до неї документами.

Поряд з цим виклик відповідача до суду здійснювався також шляхом оприлюднення оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи, якого не відоме на офіційному веб-сайті судової влади України 16.04.2024.

Відповідач в судове засідання не з`явився, відзив не подав.

Належним чином повідомлений уповноважений представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у судове засідання не з`явився.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є сімейні правовідносини, пов`язані з виконанням батьківських обов`язків по відношенню до Дитини.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

Відповідно до даних свідоцтва про народження (серія НОМЕР_1 від 30.01.2018 року), батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є мати ОСОБА_4 та батько - ОСОБА_2 (а.с. 5).

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.08.2020 року по справі №303/3630/20, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано та стягнуто з відповідача аліменти на утримання Дитини. Після розірвання шлюбу позивачу відновлено дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 ».

В подальшому, позивач уклала шлюб з ОСОБА_6 , внаслідок чого її прізвище було змінено на « ОСОБА_7 » (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 22.12.2023 року).

Як вбачається з довідки виданої Мукачівським дошкільним навчальним закладом №29 Мукачівської міської ради Закарпатської області від 20.12.2023 №01-10/100, Дитина відвідує дошкільний навчальний заклад з вересня 2019 року. За період з 2020 по 2023 рік приводить і забирає Дитину тільки мати, батько за цей час в дитячому садочку не з`являвся.

В матеріалах справи також міститься копія нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Іванчовою Н.С. заяви громадян ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , в якій вони підтвердили обставини та зазначили наступне: «батько сина нашої подруги - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перший чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_2 з моменту припинення проживання з колишньою дружиною (2020 рік) жодної участі в житті свого сина не приймає. З 2021 року він жодного разу не бачився зі своїм сином, протягом року з даного часу не спілкувався не намагався зустрітися з ним, не телефонує, абсолютно не цікавиться його життям та не несе ніяких витрат на його утримання».

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у своїй заяві також зазначають, що є близькими подругами ОСОБА_1 на протязі багатьох років, тісно спілкуються та багато бачаться.

Згідно з даними розрахунку зі сплати аліментів від 01.02.2024 року №8-62931104, заборгованість відповідача зі сплати аліментів станом на 01.02.2024 року становить 50000,00 грн.

2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 7 грудня 2006 року за результатами розгляду справи «Хант проти України» (Заява N 31111/04) (п.п. 54-55) зазначив, що: «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків».

В іншому своєму рішенні від 18 грудня 2008 року (справа «Савіни проти України», Заява №39948/06, п.п. 47, 48) Європейський суд з прав людини вказав на те, що: «право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B).

Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одним з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

В свою чергу, в Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з приписами пункту другого частини 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення нею здобуття нею повної загальної середньої освіти.

По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правової процедури.

Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У поданому суду висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 16.04.2024 №1426/01-36/42-24 зазначено, що «внаслідок тривалого самоусунення ОСОБА_2 від виконання щодо сина батьківських обов`язків в частині: виховання, спілкування, піклування про його стан здоровя, фізичний, духовний та моральний розвиток, утримання (заборгованість по аліментах станом на 01.02.2024 року склала 50000 грн), створення для дитини належних умов проживання, навчання, розвитку та підготовки його до самостійного життя, зважаючи на рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Мукачівської міської ради (протокол №6 від 03.04.2024 року), орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради вважає доцільним позбавлення ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але враховуючи відсутність відомостей, щодо фактичного місця перебування відповідача, прийняття по справі заочного рішення».

Приймаючи до уваги вищевказані обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам права, суд приходить до висновку, що фактичними даними по справі належним чином не підтверджено обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Верховний Суд у постанові від 22.11.2023 року по справі №214/5134/22 виснував, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і матір`ю (батьком) конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав.

У переданому на розгляд суду позові, позивач пов`язує необхідність позбавлення відповідача батьківських прав з обставинами щодо ухилення його від виконання батьківських обов`язків, а також наявною заборгованістю зі сплати аліментів.

По відношенню до наведеного, слід зазначити, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

З огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і за наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 29 листопада 2023 року по справі № 607/15704/22).

В межах розгляду даної справи, судом не встановлено фактичних даних, які би давали підстави вважати, що поведінку відповідача не можливо змінити. Не містить таких даних і поданий висновок Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради, у якому наведено загальні формулювання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, та який не містить виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком своїми обов`язками. Крім того, зі змісту цього висновку вбачається, що відомості стосовно фактичного місця перебування відповідача в органу опіки та піклування відсутні, а отже думка відповідача з приводу позбавлення його батьківських прав не була з`ясована.

Таким чином, слід констатувати, що поданий в межах розгляду справи висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Мукачівської міської ради не враховує пояснення та позицію батька дитини щодо його бажання приймати участь у вихованні сина, а також не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав.

Відповідно до частини шостої статті 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії. Також вказаний документ не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 496/4271/16-а (К/9901/29090/18).

Суд критично також ставиться до нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Іванчовою Н.С. заяви громадян ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , оскільки в даній заяві вони підтвердили серед іншого, що є близькими подругами позивача, а тому їх свідчення викликають об`єктивний сумнів щодо неупередженості.

Поряд з цим, суд бере до уваги ту обставину, що відповідач дійсно має заборгованість зі сплати аліментів на утримання Дитини, що підтверджується відповідним розрахунком складеним головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області від 01.02.2024 №8-62931104.

В контексті наведеного, слід зазначити, що сама по собі обставина наявності заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини не є безумовною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав щодо Дитини.

У спірній по справі ситуації, суд, передусім, виходить з положень частини першої ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 21 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до вимог статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батька батьківських прав, покладено на позивача.

Поряд з цим, розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49, № 39948/06).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, у зв`язку з відсутністю підстав застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав.

Водночас, суд вважає за доцільне звернути увагу відповідача щодо необхідності вжиття всіх заходів для належного здійснення ним батьківських обов`язків та налагодження особистісних відносин з Дитиною, а також забезпечення його участі в матеріальному забезпечені Дитини.

За таких обставин, суд попереджає ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання Дитини.

В свою чергу, суд покладає на Виконавчий комітет Мукачівської міської ради (орган опіки та піклування) контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків по відношенню до Дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

3. Питання про розподіл витрат зі сплати судового збору суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129, 1291 Конституції України, статтями ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. Покласти на Виконавчий комітет Мукачівської міської ради (орган опіки та піклування) контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

4. Судові витрати залишити за позивачем.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

7. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4

Третя особа: 1) Орган опіки та піклування Мукачівської міської ради Служба у справах дітей виконавчого комітету Мукачівської міської ради, м.Мукачево, вул. Пушкіна, 2.

2) Виконавчий комітет Мукачівської міської ради, м. Мукачево, пл. Духновича, 2.

Суддя В.В. Кость