СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

пр. № 2/759/3811/24

ун. № 759/10129/24

21 травня 2024 року суддя Святошинського районного суду міста Києва Ключник А.С., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Святошинського відділу ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) про зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач (в особі представника адвоката Ластовка В.В.) звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовною заявою до відповідача Святошинського відділу ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) про зняття арешту з майна.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.05.2024 року справу на розгляд передано судді Ключнику А.С.

Вивчивши матеріали позовної заяви, суддя дійшов висновку, що у відкритті провадження слід відмовити з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.03.2008 року у справі №2-1161/08 стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, не працюючого, ідентифікаційний код не відомий, зареєстрованого: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , 1970 р.н., ідентифікаційний код не відомий, зареєстрованої в АДРЕСА_2 на утримання повнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 - аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 700 ( сімсот) грн. щомісячно, починаючи з 06 лютого 2008 р. і до закінчення дитиною навчання, а саме до 01 липня 2011 р.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, не працюючого, ідентифікаційний код не відомий, зареєстрованого: АДРЕСА_1 судовий збір в розмірі 51 грн. (п`ятдесят одна) грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн. на користь держави.

Згідно листа начальника Державної виконавчої служби Святошинського району м. Києва Василевського Андрія Миколайовича, вбачається, що на виконанні у Святошинському районному відділі ДВС м. Київ перебували виконавчі провадження НОМЕР_1 та НОМЕР_2 з примусового виконання листів Святошинського районного суду м. Києва від 26.03.2008 №2-1161 про стягнення з ОСОБА_5 на користь держави штрафу у сумі 30 грн. та 51 грн. судового збору. Крім того, на виконанні у Святошинському відділі ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління МЮ (м. Київ) з 21.03.2014 перебувало виконавче провадження НОМЕР_3 з примусового виконання постанови Святошинського районного суду м. Києва від 13.11.2013 №759/16991/13-п про стягнення з ОСОБА_5 судового збору у сумі 34,41 грн., яке 23.02.2024 завершено.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 24 травня 2021 року справа №712/12136/18, провадження №61-4726сво19 боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, який регламентує судовий контроль за виконанням судових рішень.

Так, у постанові Верховного Суду у справі № 577/4541/20 (провадження № 61-8240св21) яку було прийнято 19 січня 2022 року зазначено наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином ОСОБА_5 є особою яка не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

У постанові від 19 січня 2022 року у справі №577/4541/20 (провадження № 61-8240св21) за результатами розгляду схожих правовідносин, Верховний Суд дійшов висновку про те, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Оскільки в даному випадку, питання щодо прийняття до розгляду даної позовної заяви, вирішується на стадії відкриття провадження у такій справі, то в даному випадку, таке питання регулюється положеннями ст. 186 ЦПК України.

Пунктом 1 частини першої ст. 186 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 186, 260, 353 ЦПК України, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Святошинського відділу ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) про зняття арешту з майна.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Ключник А.С.