Номер провадження № 2/521/546/24
08 травня 2024 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Громіка Д.Д.,
при секретарі Котигорох Н.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину,
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину, в якій просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат загальною площею 56,2 кв. м., житловою 40,0 кв.м.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 04.12.1997 року, за життя батька, на підставі за Договору купівлі-продажу, що був укладений в Одеській спеціалізованій біржі нерухомості, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 придбали у ОСОБА_5 , в рівних частках квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат загальною площею 56,2 кв. м., житловою 40,0 кв.м. Право власності на квартиру було зареєстровано 11.12.1997 року ОМБТІ та РОН під № 245 стр. 46 книга, 254 пр.
Після смерті батька донька звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, роз`яснивши, що відсутні докази, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований товарною біржею не посвідчений нотаріально, отже, є недійсним. Тому належним способом захисту права власності є визнання такого права в порядку спадкування. Викладені обставини зумовили звернення ОСОБА_1 до суду із відповідним позовом.
Ухвалою судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 13.06.2023 року було постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження
16 листопада 2023 року підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судове засідання позивач не з`явився, однак його представник надав до канцелярії суду заяву, в якій просив розглянути справу за його та позивача відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, а також вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач повторно не з`явивилась в судове засідання без поважних причин. Про час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином, що підтверджується відповідними поштовими відправленнями наявними у матеріалах справи (відповідно до положень ч. 11 ст.128 ЦПК). Відзив у визначений судом строк відповідач не подав, а тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справу за відсутності відповідача, згідно вимог ч.3 ст. 223, ч.1 ст.280 ЦПК та ухвалити заочне рішення.
Згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи 04.12.1997 року на Одеській спеціалізованій біржі нерухомості на підставі Договору №97.12-753 купівлі-продажу нерухомого майна (далі Договір), ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 придбали у ОСОБА_5 в рівних частках квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат загальною площею 56,2 кв. м., житловою 40,0 кв.м.
Право власності на квартиру було зареєстровано 11.12.1997 року ОМБТІ та РОН під № 245 стр. 46 кн., 254 пр.
ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.
Позивачка змінила прізвище на ОСОБА_6 , що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб з Поповим, копією рішенням суду про розірвання шлюбу, копією свідоцтва про укладення шлюбу з ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 15.03.2021 р.)
ОСОБА_1 своєчасно звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька (спадкова справа № 18/2021).
Листом від 05.05.2023 приватний нотаріус Пашичева Галина Леонідівна відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки згідно з п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований Одеською спеціалізованою біржею 04.12.1997 р. не посвідчений нотаріально, є недійсним, не є укладеним та не створив прав та обов`язків для спадкодавця.
Біржовий договір укладений в 1997 році. Отже, на правовідносини щодо його укладення поширюється чинний на той час Цивільний кодекс Української РСР 1963 року.
Згідно з ст. 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.
Згідно з ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин.
Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу (ч. 1 ст. 47 цього Кодексу).
Згідно з ч.2 ст.47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Згідно з частиною 1 Закону України "Про товарну біржу" (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.
Згідно з ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме: якщо вона являє собою куплю-продаж, допущений до обороту на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. (ч. 2 ст. 15 Закону України "Про товарну біржу").
Тобто, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст. 15 ЗУ „Про товарну біржу", дозволяло укладати угоди купівлі продажу квартири за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту.
Згідно з абз.3 п.2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше.
Оскільки в даних правовідносинах наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст.15 Закону України "Про товарну біржу" та ст.277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України "Про товарну біржу" було прийнято в 1991 році, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування ст.15 Закону України "Про товарну біржу" (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення.
Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» визначено, що суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора, вправі визнати угоду дійсною. Це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності, передбачені законом обмеження. Крім того, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. У відповідності до діючого на даний час законодавства - а саме ст. 204 ЦК України «правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним».
Судом встановлено, що під час вчинення спірного правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, усі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі - продажу квартири, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 1997 році.
Отже, сторони виконали всі умови договору купівлі-продажу, у результаті яких наступили юридичні наслідки, а саме одна сторона передала іншій квартиру.
Право власності померлого ОСОБА_3 на частку квартиру зареєстровано у КП «ОМБТІ та РОН» 11.12.1997 р..
Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна № 97-12-753, який був укладений 04.12.1997 р. на Одеській спеціалізованій біржі нерухомості, без його нотаріального посвідчення є дійсним, суд вважає, що право власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , набуто правомірно.
Згідно із ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
Ч.1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Ч.3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Ч.1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Згідно з ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Отже, ОСОБА_1 , як донька померлого ОСОБА_3 , є спадкоємцем першої черги.
Згідно з ч.1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 570/997/19.
За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст.12,13, 76-78, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, 273, 279, 280-284, 354-355 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадщину - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат загальною площею 56,2 кв. м., житловою 40,0 кв.м.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача із дотриманням вимог ст.ст. 284 285 ЦПК України.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку шляхом подання протягом тридцяти днів апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених вище строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга.
Повний текст рішення суду складено 16 травня 2024 року.
Суддя: Д.Д. Громік