ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2084/23
Провадження №2/477/221/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі: головуючого судді Козаченка Р.В.,

із секретарем судових засідань Клюсевич-Шараповою Н.М.,

розглянувши в м. Миколаєві у спрощеному порядку без участі сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дійсними договорів купівлі-продажу будинку,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2024 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому, з врахуванням уточнених вимог, просила визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки та будинку, укладений 27 жовтня 1999 року між її чоловіком ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований на товарній біржі «Мегаполіс-Інфо», за яким він купив житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказуючи, що між ними було домовлено всі умови договору, який був укладений у письмовій формі і він був повністю виконаний, тобто її чоловік передав власнику його вартість і після підписання договору вони почали користуватися будинком та проживати в ньому. Проте на тепер з`ясувала, що нормами цивільного законодавства передбачено обов`язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку.

Крім того вказала, що оскільки будинок та ділянка були придбані в період їх шлюбу з ОСОБА_2 , то 1/2 частина належить їй, так як будинок та ділянка таким чином має статус спільного сумісного майна, надбаного під час шлюбу.

Також вказала, що її чоловік виїхав на заробітки за кордон в 2000 році, а в серпні 2002 року приїжджав до України і 05 серпня 2002 року вони уклали простий письмовий договір, відповідно до якого вона викупила другу 1/2 частину будинку та ділянки, які належали йому в спільному майні. На підтвердження укладення договору та отримання коштів, він написав розписку. При цьому в договорі було зазначено, що купівля здійснюється цілого майна, так як воно було зареєстроване за чоловіком.

Відзиву відповідачі не подали.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, про його час та місце повідомлена належним чином, надала заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі, а позов задовольнити.

Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

27 жовтня 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого перший продав, а останній купив житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, виділену для будівництва та обслуговування цього будинку площею 0,11 га, за цією ж адресою за державним актом серії IV-МК № 034621, виданого Первомайською селищною радою Жовтневого району Миколаївської області 20 серпня 1996 року.

Договір був укладений в письмовій формі на товарній біржі «Мегаполіс-Інфо» і зареєстрований там під № 129.

В тому ж році право власності за укладеним договором ОСОБА_2 зареєстрував в комунальному підприємстві Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації, отримавши 23 листопада 1999 року реєстраційне посвідчення в комунальному підприємстві Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації.

В той же час позивачці стало на тепер відомо, що для вчинення реєстраційних дій з нерухомістю потрібно щоб договір купівлі-продажу був укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріально.

Проте на тепер нотаріально посвідчити договір неможливо, так як ОСОБА_2 відсутній, а попередній власник ухиляється від нотаріального посвідчення договору.

Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року, який діяв на той час (час укладення договору), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язаний передати майно у власність покупця, а останній зобов`язаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму.

Право власності на майно, придбане за таким договором настає відповідно до ст. 128 того ж кодексу з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що між сторонами відбулася домовленість про купівлю-продаж житлового будинку та земельної ділянки

На підтвердження угоди між сторонами був підписаний в простій письмові формі договір купівлі-продажу від тієї ж дати, зареєстрований на товарній біржі.

Після укладення договору позивачка та її чоловік сплатили власнику повну вартість будинку і ділянки та отримали їх у користування та володіння.

В той же час, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося, що не дає можливості позивачці належним чином володіти та користуватися ним або ж розпорядитися.

Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином.

Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України).

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу).

Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього.

Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що його сторони узгодили всі суттєві умови угоди, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов`язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку.

Крім того положеннями статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (чинного на час набуття прав на будинку та земельної ділянки) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 16 Закону України Про власність (який також діяв на той час) передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Статтями 28, 29, Кодекса про шлюб та сім`ю передбачено, що кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Виходячи з того, що будинок та земельна ділянка були придбані ОСОБА_2 під час його шлюбу з позивачкою, то вони є їх спільним сумісним майном, і у разі поділу майна 1/2 будинку та ділянки належать позивачці.

Крім того, 05 серпня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений простий письмовий договір, відповідно до якого перший продав, а остання купила той же житловий будинок та земельну ділянку, виділену для його будівництва та обслуговування. На підтвердження купівлі ОСОБА_2 склав розписку, відповідно до якої підтвердив отримання від ОСОБА_1 вартість будинку та ділянки в сумі 1200 доларів США.

В той же час до цього часу договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, як того вимагала ст. 227 УК України 1963 року.

Відповідно до тих же положень статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього.

Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що його сторони узгодили всі суттєві умови угоди, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов`язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку та ділянки та визнання права власності на будинок та ділянку за позивачкою.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу № 129 від 27 жовтня 1999 року, укладений на товарній біржі Мегаполіс-Інфо між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за яким перший продав, а другий купив житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами та земельну ділянку, виділену для будівництва та обслуговування будинку площею 0,11 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати дійсним договір купівлі-продажу від 05 серпня 2002 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за яким перший продав, а друга купила житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами та земельну ділянку, виділену для будівництва та обслуговування будинку площею 0,11 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами та на земельну ділянку, виділену для будівництва та обслуговування будинку площею 0,11 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (ділянка належала первісному власнику ОСОБА_3 згідного державного акту серії IV-МК № 034621, виданого Первомайською селищною радою Жовтневого району Миколаївської області 20 серпня 1996 року).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя Р.В. Козаченко