КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/5004/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Київ

Справа № 757/39597/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Пономаренко Н.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

В липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із вказаним позовом, в якому просив стягнути з Держави України через Державну казначейську службу України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь у відшкодування моральної шкоди - 900 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що суддею Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. направлено повідомлення від 17.05.2021 року до Вищої ради правосуддя і Генерального прокурора щодо прямого втручання у здійснення правосуддя та тиск як на суддю громадянином ОСОБА_1 , який є позивачем у цивільних справах у Печерському районному суді м. Києва, про що йому стало відомо 20.06.2021 року під час огляду цих повідомлень.

20.06.2021 року ним було скеровано електронною поштою інформаційний запит до голови ВРП щодо підтвердження, що повідомлення, подане суддею Григоренко І.В., стосується саме його, а також просив повідомити про дату розгляду такого повідомлення з метою прийняття участі в розгляді даного питання.

На зазначене звернення він отримав відповідь від 29.06.2021 року, в якій вказано, що включені питання про затвердження висновку члена ВРП ОСОБА_2 про відсутність підстав для вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя за повідомленням судді Григоренко І.В. про втручання в її діяльність, як судді, щодо здійснення правосуддя, а його участь у засіданні ВРП, яке заплановане на 29.06.2021 року, не визначена актами, що регулюють діяльність ВРП та розгляд вказаного повідомлення.

У позові ОСОБА_1 , зазначив, серед іншого, що особа, яка виконує функції судді, повідомляє про злочин, а особа, яку суддя звинувачує, не повідомлена про таку заяву, дані про особу на сайті приховані. Вважає, що він, як громадянин України, платник податків, на які утримується судова система, в тому числі ВРП, був обмежений надати пояснення, заперечення та докази порушення присяги суддею, в результаті чого, його обмежили в доступі до правосуддя в порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Оскільки було порушено його право на захист за подачу суддею завідомо неправдивого повідомлення про злочин, вважає, що йому завдано моральної шкоди у розмірі 900 000 грн.

На підставі розпорядження голови Печерського районного суду м. Києва від 08.12.2022 року в порядку ст. 31 ЦПК України визначено підсудність цивільної справи №757/39597/21 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, найбільш територіально наближеному суду, а саме - Шевченківському районному суду м. Києва.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно посилається на рішення ЄСПЛ «Проніна проти України». Звертає увагу, що ним у позовній заяві зазначено два державні органи, які представляють Державу Україна, жодного незаконного впливу на суд позивачем не здійснювалось. Суд не врахував практику Верховного Суду та ЄСПЛ щодо відшкодування моральної шкоди.

Також зазначає, що суд першої інстанції безпідставно посилається на Закон України «Про судоустрій і статус суддів» щодо незаконного впливу на суд, незгоду з процесуальними рішеннями суду, оскільки позивачем не вчинено жодного незаконного впливу на суд, позов було пред`явлено до Держави Україна, а не до суду чи судді, тому недоречно застосовувати вказаний Закон при розгляді даного спору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Міністерства юстиції України - Євглевська О.В., вважаючи рішення суду законним та прийнятим з додержанням норм процесуального права, а доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, необґрунтованими, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Вказує, що Міністерство юстиції не має права у будь-який спосіб впливати на суддю при відправленні ним правосуддя, також до компетенції Мін`юсту не входять питання, пов`язані з організацією діяльності судової системи України.

Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діє та керується у своїй діяльності Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів від 02.07.2014 №228, зі змінами від 06.05.2020 № 380, в якому закріплені основні завдання та повноваження Міністерства юстиції. Згідно з підпунктом 4 пункту 3 вказаного положення Мін`юст, як орган державної влади, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом.

Мін`юст не має повноважень та компетенції представляти інтереси держави в даній справі та в подібній категорії справ, що є окремою підставою для відмови в задоволені позову, пред`явленого до неналежного відповідача.

Незважаючи на те, що відповідачем у даній справі позивач визначає не власне Міністерство юстиції України, а Державу Україна, при цьому в Україні немає органу, який би здійснював нагляд і контроль за діяльністю суддів поза межами дисциплінарних процедур, оскільки це суперечить конституційним гарантіям незалежності суддів і недопустимості впливу на них під час здійснення правосуддя, - вважає, що формальне залучення Міністерства юстиції України, як представника держави у даній категорії справ, призводить до грубого порушення принципу змагальності сторін, адже Мін`юст позбавлений об`єктивної можливості надавати пояснення по суті справи, а також подавати докази в спростування позиції позивача, оскільки не являється суб`єктом спірних правовідносин.

Як висновок, Мін`юст як орган, до компетенції якого не віднесені питання, пов`язані з урегулюванням діяльності судової системи України, судів і суддів, є неналежним суб`єктом владних повноважень, що має діяти від імені держави як відповідача у даній справі, що є окремою підставою для відмови в задоволені позову, пред`явленого до неналежного відповідача.

В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференцзв`язку, позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Представники Державної казначейської служби України та Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України судом визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. від 13 липня 2018 року було відкрито провадження у справі № 757/33618/18 за його, ОСОБА_1 , позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України про відшкодування моральної шкоди. Однак протягом тривалого часу зазначена справа суддею Григоренко І.В. розглянута не була.

У зв`язку з цим у грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держави Україна щодо відшкодування моральної шкоди, завданої йому надмірним розглядом справи. Зазначена справа № 757/57509/20 у квітні 2021 року була передана у провадження судді Григоренко І.В.

Проте суддею Григоренко І.В. 17.05.2021 року було направлено повідомлення до Вищої ради правосуддя та Генерального Прокурора щодо прямого втручання у здійснення правосуддя та тиск на суддю громадянином ОСОБА_1 , який є позивачем у вказаних та інших цивільних справах у Печерському районному суді м. Києва.

Таким чином, позивач вважає, що суддя Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В., повідомивши про тиск на неї з боку позивача Вищу раду правосуддя, фактично звинуватила його у вчиненні злочину, якого він не вчиняв, а захищав свої права в передбачений законом спосіб. При цьому, посадовими особами Вищої ради правосуддя у порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивачу було відмовлено у наданні пояснень з приводу повідомлення судді Григоренко І.В. про втручання у здійснення правосуддя, внаслідок чого він зазнав моральних страждань.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції було встановлено, що 17 травня 2021 року суддею Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. надіслано повідомлення в порядку ч.4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» до Вищої ради правосуддя та Генерального прокурора про втручання у здійснення нею правосуддя та тиск на неї, як на суддю та про вжиття відповідних заходів реагування, передбачених законодавством України.

Однак, наявні в матеріалах справи копії такого звернення є знеособленими, оскільки не містять прізвищ сторін, номерів справ (а.с.10-11, 34-35, 45-46).

Згідно наявного в матеріалах справи копії висновку члена ВРП ОСОБА_2 від 15.06.2021 встановлено відсутність підстав для вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя за вищевказаним повідомленням судді.

Вказаний висновок був затверджений відповідним рішенням Вищої ради правосуддя від 06.07.2021 № 1472/15-21.

При цьому, матеріалами справи встановлено, що Вища рада правосуддя повідомила позивача про результати перевірки відомостей, викладених у повідомленні судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. про втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя та про висновок Вищої ради правосуддя про відсутність підстав про вжиття заходів щодо забезпечення незалежності судді та авторитету правосуддя.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи позивач не довів та судом не встановлено обставин, які б свідчили про протиправну бездіяльність органу державної влади, внаслідок якої позивачу завдано моральної шкоди. Позивач не довів фактів порушення його прав діями судді при її зверненні у визначеному ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» порядку до ВРП та Генерального прокурора, а також при розгляді Вищою радою правосуддя вказаного звернення та ухвалення відповідного рішення.

Суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 не довів взагалі наявності протиправності дій, в чому вони полягають і що йому завдано моральну шкоду у визначену ним розмірі 900 000 грн. Позивач не довів самого факту завдання йому моральної шкоди та наявність причинного зв`язку між такою шкодою і протиправністю дій її заподіювача.

Встановивши, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди, а, отже, не доведено наявності всіх необхідних умов для застосування ст. ст. 1167, 1173, 1174 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам, зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

За загальними положеннями, передбаченими ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому, як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на вищевикладене, закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Звернення до суду громадян, організацій чи посадових осіб, які відповідно до закону не є учасниками судового процесу, щодо розгляду конкретних справ судом не розглядаються, якщо інше не передбачено законом. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні утримуватися від заяв та дій, що можуть підірвати незалежність судової влади.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Приписами ст. 1174 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Для відшкодування шкоди за правилами ст. ст. 1173, 1174 ЦК України необхідно довести такі факти:

а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо особа, яка заподіяла шкоду, не була уповноважена на такі дії;

б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом ст. 1173 ЦК України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки особи, яка заподіяла шкоду.

Наявність сукупності всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. При цьому, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки тієї особи, яка заподіяла шкоду.

За таких обставин саме на позивача покладається обов`язок довести обґрунтованість своїх вимог, а саме, наявність шкоди, протиправність поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, і для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених ознак складу цивільного правопорушення, які необхідні для відшкодування шкоди в порядку ст. 1173 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 травня 2021 року до Вищої ради правосуддя надійшло повідомлення судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В., в якому вона зазначила, що в її провадженні перебуває цивільна справа за позовом ( прізвище та ініціали позивача у копії повідомлення закриті) до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Генеральної прокуратури України про відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13 липня 2018 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України та Генеральної прокуратури України про відшкодування моральної шкоди та справу призначено в судове засідання для розгляду по суті.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 лютого 2021 року вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням; протокольною ухвалою суду розгляд справи відкладено до 06.07.2021 року.

Разом з тим, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.04.2021 року, в провадження судді Григоренко І.В. надійшла позовна заява ( прізвище особи закрито) до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про порушення строків розгляду цивільних справ, в якій позивач зазначає, зокрема, про порушення строків розгляду у цивільній справі, провадження в якій не закінчено.

Зазначені дії позивача суддя розцінила як пряме втручання у здійснення правосуддя та тиск на неї як на суддю, тому вважала за необхідне відповідно до ч. 4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» звернутись до Вищої ради правосуддя та Генерального прокурора. Просила розглянути повідомлення та вжити відповідні заходи реагування, передбачені законодавством України. ( а.с. 10-11, т. 1).

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 73 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», Вища рада правосуддя з метою забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя: веде і оприлюднює на своєму офіційному веб-сайті реєстр повідомлень суддів про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя, проводить перевірку таких повідомлень, оприлюднює результати та ухвалює відповідні рішення; вносить до відповідних органів чи посадових осіб подання про виявлення та притягнення до встановленої законом відповідальності осіб, якими вчинено дії або допущено бездіяльність, що порушує гарантії незалежності суддів або підриває авторитет правосуддя.

Процедурні питання здійснення Вищою радою правосуддя повноважень, визначених Конституцією України, законами України «Про Вищу раду правосуддя», «Про судоустрій і статус суддів», іншими законами України, порядок підготовки, розгляду та прийняття Вищою радою правосуддя, її Дисциплінарними палатами та іншими органами рішень, а також інші питання діяльності Ради, передбачені Регламентом Вищої ради правосуддя, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 24.01.2017 року № 52/0/15-17.

Глава 23 Регламенту передбачає порядок вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя відповідно до статей 73, 74 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

Закон України «Про Вищу раду правосуддя» та Регламент Вищої ради правосуддя не містять вказівок про участь у засіданнях Вищої ради правосуддя суддів або інших осіб під час розгляду повідомлень суддів про втручання в діяльність щодо здійснення правосуддя.

На звернення ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя від 20 червня 2021 року щодо його участі у засіданні ВРП про розгляд вказаного повідомлення судді Григоренко І.В. листом Секретаріату ВРП від 29.06.2021 року ОСОБА_1 було повідомлено, що положення Закону України «Про Вищу раду правосуддя» та Регламенту Ради не містять вказівок про участь у засіданнях Вищої ради правосуддя суддів або інших осіб під час розгляду повідомлень суддів про втручання в діяльність щодо здійснення правосуддя. Тому участь ОСОБА_1 у засіданні Вищої ради правосуддя, запланованому на 29 червня 2021 року, не визначена актами, що регламентують діяльність Ради та розгляд вказаного повідомлення (а.с. 12-14, т. 1).

Як вбачається з висновку Члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_2 від 15.06.2021 року за результатами перевірки відомостей, викладених у повідомленні судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. про втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя, під час проведення перевірки встановлено, що в провадженні судді Печерського районного суду міста Києва Григоренко І.В. перебуває цивільна справа № 757/33618/18-ц за позовом (прізвище позивача закрито) до Держави Україна в особіДержавної казначейської служби України, Генеральної прокуратури України про відшкодування моральної шкоди.

26 квітня 2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями у провадження судді Григоренко І.В. надійшла позовна заява (справа № 757/57509/20-ц) про порушення строків розгляду цивільних справ, в якій позивач зазначає, зокрема, про порушення строків розгляду цивільної справи № 757/33618/18-ц.

За інформацією, що міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень встановлено, що ухвалою від 26 квітня 2021 року суддя Печерського районного суду міста Києва Григоренко І.В., з метою подальшого уникнення питань, пов`язаних з необ`єктивністю та неупередженістю розгляду справи, дотримання норм закону, заявила самовідвід у справі № 757/57509/20-ц, оскільки предметом позову є відшкодування моральної шкоди, заподіяної, на думку позивача, повторним порушенням його прав, зокрема, суддею Печерського районного суду міста Києва Григоренко І.B.

Конституційний Суд України у пункті 4.2 Рішення від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 роз`яснив, що порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судового розгляду справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень, належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Таким чином, оскарження дій суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді (п.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року у справі № 815/110/16 (провадження № 11-547апп19).

Також у вказаному висновку зазначено, що повідомлені суддею Григоренко І.B. обставини не свідчать про вплив у будь-якій формі з метою схилити її до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення.

Враховуючи, що суддею самостійно вжито заходи з метою уникнення будь-яких сумнівів в об`єктивності та неупередженості судді у порядку, визначеному статтями 36-40 ЦПК України, усунуті загрози для ухвалення суддею справедливих і безсторонніх рішень у справі.

Оскільки під час проведення перевірки не встановлено фактів, які свідчать про втручання в діяльність судді, не виявлено загроз для ухвалення справедливих і безсторонніх рішень у конкретній справі, член ВРП ОСОБА_2 дійшов висновку про відсутність підстав для вжиття Вищою радою правосуддя заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя за повідомленням судді Печерського районного суду міста Києва Григоренко І.В. ( а.с. 22-24, т. 1).

Рішенням Вищої ради правосуддя від 06.07.2021 року за № 1472/0/15-21 було затверджено висновок члена Вищої ради правосуддя Маловацького О.В. про відсутність підстав для вжиття заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя ( а.с. 25-26, т. 1).

Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом

Згідно з ч. 1- 4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом. Суддя не зобов`язаний давати жодних пояснень щодо суті справ, які перебувають у його провадженні, крім випадків, установлених законом. Суддя зобов`язаний звернутися з повідомленням про втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц, постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2023 року у справі № 686/2117/23 зазначено, що:

- Закони України не передбачають можливості розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення.

- Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом. Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається.

- Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

- Позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.

- У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 454/673/22, рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися в порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

У Висновку № 3 Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою подання апеляційної чи касаційної скарги. Законність актів правосуддя, дій (бездіяльності) судів (суддів), вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Згідно з пунктом 57 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Разом з тим, відповідно до пункту 55 висновку № 3 Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися, щонайбільше, поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів протиправності дій судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В., не довів фактів порушення його прав діями судді при її зверненні у визначеному ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» порядку до ВРП та Генерального прокурора, а також при розгляді Вищою радою правосуддя вказаного звернення та ухвалення відповідного рішення.

Сам факт ухвалення рішення Вищою радою правосуддя від 06.07.2021 року за № 1472/0/15-21, яким затверджено висновок члена Вищої ради правосуддя Маловацького О.В. про відсутність підстав для вжиття Вищою радою правосуддя заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя за повідомленням судді Печерського районного суду міста Києва Григоренко І.В., не свідчить про протиправність дій судді Григоренко І.В., які полягали у зверненні з повідомленням до ВРП щодо втручання в її діяльність та тиску на неї з боку позивача, який звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держави Україна про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення судом строків розгляду справ, в тому числі справи, що перебувала у провадженні судді Григоренко І.В.

Також правильними є висновки суду першої інстанції про недоведення позивачем факту завдання йому моральної шкоди та наявність причинного зв`язку між такою шкодою і протиправністю дій її заподіювача. Будь-яких доказів заподіяння позивачу саме моральних страждань внаслідок надіслання суддею Григоренко І.В. повідомлення до ВРП щодо втручання в її діяльність як судді, крім загального опису таких страждань у позовній заяві, позивач суду не надав.

Доводи апеляційної скарги позивача про неприпустимість з огляду на правову природу такого права зобов`язувати позивача доводити моральні страждання, - колегія суддів вважає безпідставними, а наведену ним практику Верховного Суду - нерелевантною до даних правовідносин, адже у зазначених позивачем справах, що були розглянуті Верховним Судом, було встановлено неправомірність дій заподіювача шкоди.

Так, у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № №750/6330/17 Верховний Суд зазначив, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Однак у вказаній справі №750/6330/17 постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 10.08.2017 року було визнано протиправною бездіяльність Чернігівської міської ради щодо не розгляду на пленарних засіданнях міської ради заяв ОСОБА_1 від 23.03.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо безоплатного відведення у власність земельних ділянок та стягнуто з Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 2000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 180/1560/16-а Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповіді на інформаційні звернення органом місцевого самоврядування позивачу були надані, однак оформлені неналежним чином. На цій підставі Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком суду апеляційної інстанції щодо визнання протиправними дій Виконкому без стягнення моральної шкоди. Також з урахуванням того, що позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди з ТОВ «Транспортна компанія «Автоград» були задоволені частково, зокрема встановлено обов`язок відшкодувати моральну шкоду ОСОБА_1 у розмірі 5 000 грн., Велика Палата Верховного Суду вважала, що така сума моральної шкоди ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні апеляційним судом всіх доказів, які є у справі, є пропорційною і справедливою та висновки суду відповідають приписам статті 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

У постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 761/24143/19, на яку посилається позивач, було розглянуто позов до Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського про скасування наказів університету та зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди. У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що суди, встановивши незаконність дій відповідача щодо відрахування позивача, у порушення вищевказаних положень закону дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки ОСОБА_1 посилався на те, що протягом шести років навчався в університеті на юридичному факультеті, був студентом другого курсу, на підставі незаконних наказів відповідача його протиправно було відраховано з навчання, з останнього курсу університету, унаслідок чого зазначав про спричинення його значних моральних страждань.

Обов`язок доказування в цивільному процесі встановлений статтею 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказуванню підлягає факт завдання особі моральної шкоди, в чому така моральна шкода знайшла вираз, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2021 року у справі № 296/3139/20 (провадження № 61-1086св21) у подібних правовідносинах зроблено висновок про те, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди. Сам по собі факт, що визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області щодо нерозгляду клопотання, не свідчить про наявність заподіяння шкоди позивачу. Подібні висновки містяться, зокрема, в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 243/5118/19 , від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18, від 25 листопада 2019 року у справі № 686/22462/18, від 31 липня 2019 року у справі № 686/22133/18 .

У постанові від 01 березня 2023 року у справі № 757/1480/21 Верховний Суд зазначив, що сам по собі факт визнання дій відповідача як голови суду протиправними при ненаданні відповіді на звернення позивача хоча і створює одну зі складових частин для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати моральну шкоду, проте самостійною підставою для відшкодування такої шкоди бути не може. Саме лише задоволення адміністративного позову не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями посадової особи суду та заподіяною шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяння збитків, між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Зокрема, доведенню підлягає, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 не довів жодними належними доказами як протиправність дій судді Григоренко І.В. щодо направлення повідомлення до ВРП про втручання в її діяльність, так і сам факт заподіяння йому моральної шкоди та не обґрунтував її розмір, який він просив стягнути на свою користь.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо необґрунтованості заперечень представника Міністерства юстиції України, який вважає себе неналежним відповідачем, колегія суддів відхиляє, оскільки оскаржуваним рішенням суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв`язку з недоведенням позовних вимог, а не у зв`язку з неналежністю відповідача.

Відповідно до підпункту 4 пункту 3 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 , одним з основних завдань Мін`юсту є забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України.

Пунктом 54-1 Положення № 228 передбачено, що Міністерство юстиції України бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом, зокрема через територіальні органи Мін`юсту.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача щодо незаконності відмови в задоволенні його позову до держави України в особі Державної казначейської служби України та Міністерства юстиції України не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому, відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 09 травня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.