Номер провадження № 2/521/543/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року

Малиновський районний суд м. Одеси

в складі головуючого: судді Бобуйок І.А.

секретаря судового засідання Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні по суті в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом за позовною заявою ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

07.06.2023 року позивачка звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, та просив суд: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 (одну другу частину) квартири, загальною площею 59,4 кв.м., житловою 40,2 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08.06.2023 року заяву про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, задоволено та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 59,4 кв.м., житловою 40,2 кв.м., що належить ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , та заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо вказаної квартири.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07.07.2023 року відкрито провадження у справі та призначення проведення підготовчого судового засідання.

17.07.2023 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

26.07.2023 року відповідач надав до суду заяву про зупинення провадження по справі №521/14461/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя до набрання законної сили рішенням у справі №521/15343/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності.

05.09.2023 року представник позивачки подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому просила суд позовні вимоги задовольнити.

06.09.2023 року представник позивачки подала до суду заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13.09.2023 року було зупинено провадження у справі по справі №521/14461/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя до набрання законної сили рішенням у справі №521/15343/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06.03.2024 року відновлено провадження у справ та призначено підготовче провадження у справі.

06.03.2024 року до суду звернувся відповідач із клопотанням про скасування заходів забезпечення позову.

07.03.2024 року представник позивачки подала до суду заперечення проти клопотання про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 07.03.2024 року у задоволенні клопотання про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 11.04.2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті.

У судове засідання позивачка не з`явилася, представник позивачки подав до суду заяву, у якій просив позовну заяву задовольнити повністю, справу просив розглядати без його особистої участі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, представник відповідача подав до суду заяву, у якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог та слухати справу за їх відсутності.

Дослідивши всі матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 вважає, що майно (квартира АДРЕСА_4 ) придбане подружжям під час шлюбу, належить сторонам на праві спільної сумісної власності підлягає розподілу між позивачкою та відповідачем у рівних частках, оскільки сторони не дійшли добровільної згоди щодо розподілу майна подружжя.

Згідно з частиною третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із пунктами 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Судом встановлено, що 26.12.2020 року між сторонами був укладений шлюб. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06.09.2022 року шлюб між сторонами був розірваний.

09 червня 2021 року ОСОБА_2 було укладено з ОСОБА_3 договір купівлі- продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В., відповідно до якого відповідач продав, а ОСОБА_3 придбав належну ОСОБА_2 квартиру за адресою АДРЕСА_5 , продаж майна за домовленістю сторін було здійснено за 1 024 100 грн., з яких 307 230,00 грн. покупець ( ОСОБА_3 ) сплатив відповідачу до підписання цього Договору, а суму - 716870,00 грн. покупець зобов`язався сплатити повністю за рахунок іпотечного кредиту у безготівковій формі шляхом перерахування на ім`я відповідача на картковий рахунок АТ КБ "ПРИВАТ БАНК" до 19 години 00 хвилини.

Вказане майно належало ОСОБА_2 на праві приватної власності, на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 21 липня 2011 року, за реєстровим № 1273, право власності на яке було зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 01 серпня 2011 року. Номер запису: 961 в книзі: 749пр- 101. Реєстраційний номер: 20658607.

Також, 09 червня 2021 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Т.В., відповідно до якого, відповідачем було придбано квартиру за адресою АДРЕСА_3 , яка складається з трьох кімнат, житловою площею - 40,2 кв. м, загальною площею - 59,4 кв. м.. Продаж квартири за домовленістю сторін було вчинено за ціною - 594 721,00 грн., які відповідач безготівково перерахував на розрахунковий рахунок продавця.

Згідно абз. 2 п. 7 Договору купівлі-продажу, цей договір вчиняється за письмовою заявою про згоду дружини покупця, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 04.06.2021 року за реєстровим номером № 713.

Так, відповідно до заяви позивачка, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Т.В., реєстровий № 713, ОСОБА_1 , дала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 , на купівлю та укладення договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою - АДРЕСА_3 , за спільні кошти, підтвердила, що грошові кошти, які витрачаються на придбання квартири, є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а придбана квартира також буде об`єктом права спільно сумісної власності, як така, що набувається сторонами за час шлюбу. У вказаній заяві позиваачка з діями чоловіка, які відповідають інтересам сім`ї, повністю погодилась, зазначила, що сума та інші умови договору купівлі-продажу їй відомі, і вона не має заперечень проти оформлення договору купівлі-продажу зазначеної вище нерухомості.

Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 755/4532/21 (провадження № 61-9534св22); від 21 червня 2023 року у справі №522/15159/21, від 13 вересня 2023 року у справі №758/3352/18.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що з метою правильного вирішення спору судам при розгляді справи необхідно встановити джерело походження коштів, за рахунок яких було придбано спірні квартири, що є предметом спору.

17 жовтня 2022 року відповідачем до Малиновського районного суду м. Одеси подано позовну заяву про визнання права особистої приватної власності на квартиру, яка була придбана під час перебування у шлюбі, якою просив визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 59,4 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

11 травня 2023 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі №521/15343/22 у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 01.02.2024 року заочне рішення Малиновського районного суду у справі №521/15343/22 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Станом на 06.03.2024 року постанова Одеського апеляційного суду від 01.02.2024 року набрала законної сили.

Згідно постанови від 01.02.2024 року, колегія суддів визнала помилковими висновки суду, що відповідно до договору купівлі-продажу особистої квартири позивач отримав лише - 307230,00 грн., в той час як спірну квартиру було придбано за - 594721,00 грн..

Колегія суддів у постанові від 01.02.2024 року зазначила, що відповідно до договору купівлі-продажу від 09 червня 2021 року відповідач продав, а ОСОБА_3 придбав належну відповідачу квартиру за адресою - АДРЕСА_5 , продаж майна за домовленістю сторін було здійснено за 1024 100 грн., з яких - 307230,00 грн. покупець ( ОСОБА_3 ) сплатив відповідачу до підписання цього Договору, а суму - 716870,00 грн. покупець сплатив повністю шляхом перерахування цього ж дня на ім`я відповідача на картковий рахунок АТ КБ "ПРИВАТ БАНК".

Згідно постанови від 01.02.2024 року, на підтвердження отримання решти коштів за вищевказаним договором, позивачем було надано виписку по особовому рахунку за період з 09.06.2021 року по 09.06.2021 року, з якої вбачається, що 09.06.2021 року о 13:39 годині було поповнено карту (грошовий переказ) на суму - 716 870 грн.. Того ж дня о 14:23 годині було видано готівку у відділенні № Южного ГРУ на загальну суму 716 870 грн..

Відповідно до виписки АТ «РВС Банк» по особовому рахунку відповідача, за період з 09.06.2021 рік по 24.07.2023 рік, підтверджується факт зарахування (о 16:54 09.06.2021 р.) і переказу коштів (о 17:03 09.06.2021р.) у розмірі - 594 721,00 грн. на рахунок ОСОБА_5 , як продавця спірної квартири за адресою - АДРЕСА_3 .

Отже, з вказаного слідує, що спірна квартира була придбана відповідачем за рахунок коштів, які надійшли на рахунок позивача близько 14:23 год. 09.06.2021 р. у розмірі - 716 870 грн. за продаж квартири, яка перебувала в його особистій приватній власності.

Крім того, відповідно до довідки про доходи позивача від 25.09.2023 р., виданої ТОВ «ФОРСТ ВЕЙ» за період з 01.01.2021р. по 30.06.2021р. вказує на той факт, що за зазначений період сумарний дохід позивача складав - 29672,21 грн. і був недостатнім для придбання спірної квартири за адресою - АДРЕСА_3 .

Вищевикладені факти були встановлені у постанові Одеського апеляційного суду від 01.02024 року, яка набрала законної сили, та не доказуються при розгляді даної справи №521/14461/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Стаття 81 ЦПК України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Враховуючи, що позивачем, на переконання суду, не виконаний процесуальний обов`язок довести ті обставини, на які він покликається як на підставу своїх вимог, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року в справі № 2-879/13 (провадження № 61-10802св18) зазначено, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

На підставі ст.ст. 60, 61, 63, 70, 71, 74 Сімейного кодексу України, ст.ст. 365, 368 ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 16, 76-81, 158, 209 - 246, 263, 354 ЦПК України суд, -

ВСТАНОВИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову накладені ухвалою суду від 08.06.2023 року шляхом накладення арешту на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 59,4 кв.м., житловою 40,2 кв.м., що належить ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , та заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо вказаної квартири.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: Бобуйок І.А.