ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року

м. Харків

справа № 635/1380/23

провадження № 22-ц/818/1167/24

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 грудня 2023 року ухвалене у складі судді Березовської І.В.,-

ВСТАНОВИВ:

В березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду позов в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на його утримання в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є інвалідом другої групи за загальним захворюванням, йому 61 рік. За станом здоров`я він не може працювати, розмір його пенсії становить 2100 гривень. Єдине його джерело існування - пенсія за інвалідністю, розмір якої є недостатнім для задоволення його мінімальних життєвих потреб та придбання ліків. Останні роки він тяжко хворіє та стан його здоров`я суттєво погіршився, в зв`язку з чим він потребує постійного лікування та вживання ліків. Він має захворювання на діабет другого типу та гіпертонічні захворювання. Йому необхідно харчуватись за спеціальною дієтою. Все це він сплачує самотужки, тому його матеріальне становище є вкрай нужденним. Позивач отримує субсидію, однак йому самому важко утримувати будинок. Відповідач по справі ОСОБА_2 є його сином. Позивач зазначає, що відповідач знаходиться в працездатному стані та віці, власної сім`ї він не має, а тому може надавати йому допомогу та сплачувати на його користь аліменти у розмірі 1/4 від власного заробітку (доходу) щомісячно.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05.12.2023 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що позивач є непрацездатним, дійсно має ряд захворювань, які передбачають матеріальні витрати, однак позивачем не доведені обставини, що є необхідними для застосування ст.ст. 202-205 СК України, що, між тим, не позбавляє останнього права звернутися з вимогами на підставі ст. 203 Сімейного Кодексу та надати докази додаткових витрат, яка передбачає участь повнолітніх дітей у додаткових витратах на батьків, викликаних обставинами виключно негативного характеру. Сам факт непрацездатності позивача не зумовлює виникнення у відповідача обов`язку надання йому утримання.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не враховано, що ОСОБА_1 потребує постійного медичного лікування, оскільки відповідно до довідки №4, виданою 27 травня 2013 року лікарем Коротичанської медичної амбулаторії, ОСОБА_1 хворіє на тяжкі захворювання, що вимагають постійного лікування та придбання дорогих медикаментів, оскільки його визнано особою з другою групою інвалідністю Ці захворювання носять хронічний характер, що підтверджується виписками із медичних карт за 2020-2023 роки. Апелянт зазначив, що в судовому засіданні суд під час дослідження матеріалів справи не зачитав і не повідомив позивачу ОСОБА_1 інформацію щодо розмір доходів відповідача (суддею не було зачитано в судовому засіданні. Судом не було дано оцінку діям відповідача ОСОБА_2 , який, як було зазначено судом 17 листопада 2023 року, на численні призначені засідання жодного разу не з?явився, відгук на позовну заяву не надав, в наслідок чого можна вважати, що у нього не має заінтересованості у результатах розгляду справи. Апелянт зазначив, що судом невірно дана оцінка тому факту, що він не надав докази: чеки із аптек, де він купував ліки за останні роки. Але суд не врахував, що для подання чеків позивачу треба було купляти ліки, але він не спроможний це робити, оскільки у нього не вистачає коштів на повноцінне лікування. Суд зробив не вірний висновок щодо того, що позивач не потребує у матеріальній допомозі, посилаючись на те, що відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» установлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на осіб, які втратили працездатність, - 2093 гривні, оскільки, як ми зазначали, на момент подачі позову розмір пенсії позивача становив 2100 грн., що підтверджується відповідними доказами, а не 2520 грн. Апелянт наголосив, що відмовляючи у задоволенні позову, суд помилково зазначав, що позивач ОСОБА_1 також є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та отримує житлову субсидію. Але це не відповідає дійсності, оскільки право власності на цей будинок на позивача не зареєстроване.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім зокрема, спорів про стягнення аліментів.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Як встановлено судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є батьком відповідача по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 , виданого 27 березня 1998 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова).

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи та пенсіонером, вид пенсії по інвалідності 2 групи за загальним захворюванням (пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 , видане 20 червня 2018 року Пенсійним фондом України).

Як вбачається з довідки про доходи №7724 9075 8173 1764 від 24 січня 2023 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Харківському приміському об`єднаному управлінні ПФУ в Харківській області та отримує пенсію по інвалідності в розмірі 2100 гривень щомісячно (за жовтень 2002 року - січень 2023 року).

Судом встановлено, що розмір пенсії ОСОБА_1 станом на час винесення рішення становить 2520 гривень.

Як вбачається з довідки №311, виданої 13 березня 2023 року виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області ОСОБА_1 мешкає один в будинку за адресою: АДРЕСА_1 та є власником зазначеного будинку.

Із рішення суду першої інстанції вбачається, що позивач отримує житлову субсидію.

Відповідно до довідки №4, виданою 27 травня 2013 року лікарем Коротичанської медичної амбулаторії, ОСОБА_1 встановлено наступний діагноз атеросклеротический кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ступеню, дисциркуляторна гіпертонічна енціфалопатія ІІ ступеню з астенічним синдромом. Цукровий діабет ІІ типу, середньої тяжкості. Ожиріння ІV ступеню. Атеросклероз судин сітківки обох очей. Вертеброгіний остеохондроз ПОП. Потребує постійного медичного лікування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведені обставини, що є необхідними для застосування ст.ст. 202-205 СК України, що, між тим, не позбавляє останнього права звернутися з вимогами на підставі ст. 203 Сімейного Кодексу та надати докази додаткових витрат, яка передбачає участь повнолітніх дітей у додаткових витратах на батьків, викликаних обставинами виключно негативного характеру.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, так як його суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина 8 статті 7 СК України).

Згідно з частиною 1 статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до статті 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

СК України визначено обов`язкові умови та підстави покладення на дітей обов`язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров`я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх батьків.

Таким чином, тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов.

Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги беруться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19.

Як вбачається з матеріалів справи позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що він втратив працездатність, є інвалідом 2 групи, хворіє хронічними хворобами отримує невелику пенсію, , якої не вистачає на забезпечення їхніх потреб, купівлі ліків, їжі, приватних речей, одягу, вирішення побутових питань, утримання житла, оплата комунальних послуг.

При цьому, будь-яких доказів щодо розміру своїх витрат на харчування, лікування, утримання квартири тощо, та що отримувана ними пенсія позбавляє їх можливості бути забезпеченими за рівнем життя не нижче від встановленого прожиткового мінімуму виходячи з приписів статті 46 Конституції України, позивачем не надано.

Разом з тим, при вирішенні питання щодо стягнення аліментів з повнолітньої особи на утримання батьків необхідною умовою для задоволення вимог є саме потреба матері, батька в матеріальній допомозі, яка визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків, враховуючи отримання ними пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 301/160/17 (провадження № 61-28415св18) виходив з того, що необхідність стягнення аліментів на утримання непрацездатних батьків має визначатися залежно від їх матеріального становища. При цьому, до уваги має братися отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не породжує виникнення у дітей обов`язку їх утримання, та не свідчить про наявність потреби у наданні матеріальної допомоги.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із статтею 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Не доведення належними та допустимими доказами факту потреби у матеріальній допомозі виключає можливість застосування частини 1 статті 202 СК України та покладення на відповідача обов`язку утримувати своїх батьків.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2018 року у справі № 640/919/17, провадження № 61-30295св18, від 07 листопада 2018 року у справі № 400/1621/16-ц, провадження № 61-18661св18.

Враховуючи, що сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку їх утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги, та, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності потреби у наданні матеріальної допомоги зі сторони сина, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що це є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Доводи апелянта, що він не є власником будинку на правильність вирішення судом справи не впливає.

За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог і доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування даного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Харківського районного суду Харківської області від 05 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 квітня 2024 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді Ю.М.Мальований

Н.П.Пилипчук