печерський районний суд міста києва
Справа № 758/5469/23-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2024 року Печерський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі - Ємець Д.О.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - Лебідь Ю.В. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2023 року до Подільського районного суду м. Києва, надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

19.05.2023 ухвалою Подільського районного суду м. Києва дану позовну заяву було направлено, за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

07.07.2023 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка передана судді Ільєвій Т.Г. 10.07.2023 для вирішення питання про відкриття провадження.

11.07.2023 ухвалою Печерського районного суду м. Києва було залишено позовну заяву без руху.

27.07.2023 позивачем були виправлені недоліки та направлена позовна заява в новій редакції, згідно вимог якої останній просить суд:

1. Визнати наказ Міністерства фінансів України № 206 від 18.04.2023 року та рішення про дострокове розірвання контракту безпідставним, незаконним і таким, що прийняті в умовах конфлікту інтересів, з порушенням вимог трудового законодавства та законодавства про запобігання корупції.

2. Визнати незаконним і таким, що порушує трудове законодавство встановлення посадового окладу в розмірі 15 472,00 грн.

3. Поновити мене на посаді директора державного підприємства Київська офсетна фабрика.

4. Витребувати довідку про розмір заробітної плати за останні два місяця з державного підприємства Київська офсетна фабрика.

5. Стягнути з Міністерства фінансів України різницю в окладі в розмірі 258 824,00 грн.

6. Стягнути з Міністерства фінансів України за весь час вимушеного прогулу суму заробітної плати (станом на 26.07.23 року -90 728,10 грн.).

7. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати виходячи із суми 100 000,00 (сто тисяч) грн.

Мотивуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказує, що на підставі наказу Міністерства фінансів України від 23 березня 2021 р.№ 120-о та контракту від 19 березня 2021 р. він приступив до виконання обов`язків директора державного підприємства Київська офсетна фабрика. На підставі наказу Міністерства фінансів України від 18 квітня 2023 р. 206-о позивача було звільнено, у зв`язку із невиконанням умов контракту від 19 березня 2021 р. Підставою звільнення слугувала доповідна записка Державного секретаря Міністерства фінансів України Самоненка Д.А. від 23 лютого 2023 року № 16030-07/1.

Позивач вважає, що його звільнення з посади директора державного підприємства Київська офсетна фабрика проведене безпідставно, з грубим порушенням трудових прав і діючого законодавства, оскільки в наказі про звільнення не зазначено фактичні підстави звільнення, що і послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

31.07.2023 ухвалою Печерського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі та визначено розглядати за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін.

11.10.2023 до суду надійшов відзив Міністерства фінансів України, в якому представник відповідача вказав на безпідставність доводів викладених у позові та просила відмовити у задоволенні позову.

23.02.2024 до суду надійшли додаткові пояснення позивача, в яких останній наполягав на задоволенні позовних вимог, та вказав на безпідставність доводів викладених у відзиві.

18.03.2024 до суду надійшла відповідь позивача на додаткові пояснення відповідача, в яких останній наполягав на задоволенні позовних вимог, та вказав на безпідставність доводів відповідача.

19.03.2024 до суду надійшли додаткові пояснення Міністерства фінансів України, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні, посилаючись на обставини викладені у позові по суті.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних та просили відмовити.

Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 5 ЦПК України, встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року N 6-р (II)/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 Кодексу закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.

Основним Законом України статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов`язки, в рівній мірі кореспондується обов`язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати працю працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату.

Всі трудові відносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин.

Відповідно до частини третьої ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Судовим розглядом встановлено, що на підставі наказу Міністерства фінансів України від 23 березня 2021 року № 120-о та контракту від 19 березня 2021 року ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків директора ДП Київська офсетна фабрика.

Відповідно частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організація праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Вказаний контракт встановлює для керівника підвищену відповідальність, яка не передбачена КЗпП України - для дострокового розірвання контракту достатньо встановлення самого факту порушення керівником чинного законодавства чи обов`язків, передбачених положенням та/або контрактом, в результаті чого для організації настали негативні наслідки (збільшено розмір збитків, ріст кредиторської заборгованості, в тому числі заробітної плати працівникам підприємства, заборгованість зі сплати обов`язкових податків та платежів до бюджету, тощо), та у разі неналежного контролю за цільовим використанням бюджетних коштів.

Умовами контракту не передбачено обов`язку органу чи особи яка приймає та звільняє з роботи оцінювати: чи це порушення керівником є малозначимим чи несуттєвим, чи потягло воно негативні наслідки для діяльності установи, чи наявна в цьому вина керівника, чи це порушення є одноразовим чи є систематичним.

На контрактну форму трудового договору не поширюється положення статті 9 КЗпП України, про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Тому, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання договору.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.07.1998 року №12-рп/98 щодо офіційного тлумачення частини третьої 3 статті 21 КЗпП України акцентовано увагу на те, що незважаючи на ці (які містить стаття 9 КЗпП України) та інші застереження, що містяться у Кодексі законів про працю України та інших актах трудового законодавства України і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору, тощо.

Таким чином, при укладенні контракту закон надає право сторонам установлювати підвищену відповідальність особи й додаткові підстави для розірвання трудового договору - контракту.

Так, права та обов`язки директора державного підприємства Київська офсетна фабрика визначені в розділі 2 Контракту.

Відповідно до пункту 5.3. Контракту, керівник може бути звільнений з посади, а цей Контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення строку його дії.

Відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 18 квітня 2023 року № 206/о ОСОБА_1 звільнено з посади директора державного підприємства Київська офсетна фабрика з 20.04.2023 року, згідно з пунктом 8 статті 36 КЗпП, пункту 5.3. укладеного контракту та припинено дію контракту від 19 березня 2021, у зв`язку із невиконанням ним умов Контракту.

Підставою видання наказу визначено доповідну записку державного секретаря Міністерства фінансів України від 23.02.2023 №16030-07/1 «Про стан справ на державному підприємстві Київська офсетна фабрика» та лист Держаудитслужби від 25.01.2023 № 002000-15/888-2023 про результати ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності державного підприємства Київська офсетна фабрика.

Згідно пунктом восьмим частини першої статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, підстави передбачені контрактом.

Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 року № 9, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами у контракті для його розірвання.

У пункті 5.3 Контракту від 19.03.2021 року зазначено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади до закінчення строку його дії.

За результатами останньої поданої Мінфіну підприємством фінансової звітності (за дев`ять місяців 2021 року) спостерігається негативна динаміка збільшення розміру збитків, ріст кредиторської заборгованості, в тому числі із заробітної плати працівникам підприємства, заборгованість зі сплати обов`язкових податків та платежів до бюджету.

Окрім цього, суд приймає до уваги, що за результатами ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності підприємства за період з 01.01.2020 по 30.09.2022, проведеної Державною аудиторською службою України, встановлено порушень і недоліків загалом на суму 38 813 069,78 грн., зокрема порушень, що призвели до втрат фінансових та матеріальних активів,- на суму 33 846 977,49 грн., порушень/недоліків, що не призвели до втрат, - 4 948 092,29 грн. (інформація Держаудитслужби додається)

Відповідно пункту 1.1. Контракту від 19.03.2021 року, керівник зобов`язується безпосередньо і через адміністрацію Підприємства здійснювати поточне (оперативне) керівництво Підприємством, забезпечувати його прибуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за Підприємством державного майна.

Крім того, Статутом ДП Київська офсетна фабрика (далі - Статут) передбачені повноваження, обов`язки Керівника Державного підприємства Київська офсетна фабрика, які кореспондуються із пунктом 1.1. Контракту від 19.03.2021 року.

Відповідно до пункту 1.1.-1.2. Статуту Державне підприємство Київська офсетна фабрика засноване на державній власності і входить до сфери управління Міністерства фінансів України. Підприємство здійснює свою діяльність як державне комерційне підприємство на основі приписів підприємницької діяльності, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно з пунктом 6.2-6.3 Статуту, Управління підприємством здійснює його директор. Наймання директора здійснюється Засновником шляхом укладання з ним контракту, в якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність директора, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади тощо.

Згідно з пунктом 6.6 Статуту,Директор підприємства організовує роботу і несе повну відповідальність за стан та діяльність Підприємством, за ефективність використання і збереження закріпленого за Підприємством Державного майна; несе відповідальність за формування та виконання фінансових планів, планів розвитку, статутних зобов`язань Підприємства; тощо.

Водночас Державною аудиторською службою України у листі про результат ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП Київська офсетна фабрика №002000-15/888-2023 від 25.01.2023, встановлено чисельні порушення, допущені посадовими особами підприємства, зокрема:

- порушення абзацу четвертого частини першої статті 11 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996), пункту 11 Порядку складання, затвердження та контролю виконання фінансового плану суб`єкта господарювання державного сектору економіки, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02.03.2015 № 205 (далі - Порядок № 205), пункту 6.6 Статуту, пунктів 2.2.7, 2.2.8, 2.2.12 Контракту з керівником підприємства ОСОБА_1 не забезпечено подання об`єкту управління (Міністерство фінансів України) звіту про виконання фінансового плану підприємства за IV квартал 2021 року, який подається разом зі звітом про виконання фінансового плану підприємства за 2021 рік, фінансову звітність (форми 1-4) та звіти про виконання фінансових планів підприємства за І, ІІ і ІІІ квартали 2022 року;

- порушення пункту 2 статті 3 Закону № 996 не забезпечено ведення бухгалтерського обліку, який є обов`язковим видом обліку, що ведеться підприємством. Як наслідок, неможливо було провести аналіз фінансовогосподарської діяльності за 2022 рік згідно з регістрами бухгалтерського обліку;

- на порушення частини першої статті 42 Господарського кодексу України, пункту 7 П(С)БО 16, підпунктів 2.2.5, 2.2.9 пункту 2.2 розділу 2 Контракту керівники підприємства ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 не забезпечили високоефективної роботи підприємства щодо досягнення економічних і соціальних результатів і одержання прибутку. Як наслідок, перевищено суми витрат над сумою доходу, для отримання якого були здійснені ці витрати, 2020 року отримано збиток від операційної діяльності на суму 7 576 000,00 грн. Загальна сума збитків від операційної діяльності 2021 року склала 11 482 000,00 гривні;

- на порушення пункту 1 розділу II Положення про порядок бухгалтерського обліку окремих активів та операцій підприємств державного, комунального секторів економіки і господарських організацій, які володіють та/або користуються об`єктами державної, комунальної власності, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 19.12.2006 № 1213, облікова політика підприємства не погоджена з органом управління - Міністерством фінансів України;

- порушення вимог частини першої статті 3 і частини першої статті 11 Закону України № 996 у фінансовій звітності підприємства відображались недостовірні дані з фактичної заборгованості з оплати праці.

Станом на 30 вересня 2022 року заборгованість з виплати заробітної плати працівникам підприємства складала 3 469 756,96 грн, що є порушенням вимог статті 115 Кодексу законів про працю України, статті 24 Закону України «Про оплату праці», якими визначено, що заробітна плата повинна виплачуватися працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, а також пункту 2.2.10 розділу 2 «Права та обов`язки сторін» контракту від 19.03.2021, укладеного з директором ДП КОФ ОСОБА_1 , який не забезпечив виконання графіка погашення зазначеної заборгованості.

На порушення вимог пункту 7 розділу ІІІ Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.09.2014 № 879 (далі - Положення № 879), суми заборгованостей, що відображені у інвентаризаційних описах, не підтверджені актами звірки.

Під час проведеної ревізії встановлено порушень та недоліків загалом на 38 813 069,78 грн, зокрема, порушень, що призвели до втрат фінансових і матеріальних активів, - на суму 33 864 977,49 грн, порушень / недоліків, що не призвели до втрат, - на суму 4 948 092,29 гривні.

Отже, за результатами проведеного аналізу, ОСОБА_1 , за період перебування його на посаді директора державного підприємства Київська офсетна фабрика з березня 2021 по квітень 2023 року, систематично не виконувались зобов`язання, визначені пунктами 2.2.5 - 2.2.12 Контракту, а саме:

пункт 2.2.5 контракту - не забезпечено високоефективної роботи підприємства, його стабільного фінансового стану, планомірного збільшення чистого прибутку та рентабельності виробництва;

пункт 2.2.6 контракту - не забезпечено своєчасного подання на розгляд та затвердження проекту фінансового плану підприємства на 2022 рік (термін подання до 01.06.2021) та не подано проекту фінансового плану підприємства на 2023 рік (термін подання до 01.06.2022);

пункт 2.2.7 контракту - не подано в установленому порядку Мінфіну фінансову звітність підприємства за ІV квартал 2021 року, за 2021 рік, І квартал 2022 року, ІІ квартал 2022 року та ІІІ квартал 2022 року, ІV квартал 2022 року, 2022 рік, І квартал 2023 року;

пункт 2.2.9 контракту - не забезпечено щоквартального виконання та подання Мінфіну передбачених фінансовим планом підприємства на 2021-2022 роки показників ефективності використання державного майна та прибутку, а також майнового стану підприємства згідно з додатком 1 до контракту, що є його невід`ємною частиною;

пункт 2.2.10 контракту - не забезпечено повної та своєчасної сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) до державного бюджету та допущено заборгованість по заробітній платі працівникам підприємства;

пункт 2.2.12 контракту - не забезпечено ведення бухгалтерського, оперативного обліку та ведення статистичної звітності відповідно до вимог законодавства.

Встановлені факти є грубими порушеннями позивачем чинного законодавства та умов укладеного контракту. Кожне з цих грубих порушень само по собі є підставою для розірвання контракту, згідно пункту 5.3. Контракту і факт вчинення цих грубих порушень на наявність вини позивачем встановлена Державною аудиторською службою України.

За вказаних обставин, посилання позивача на неправомірність дій або проведення зазначеної ревізії з порушенням вимог законодавства, є абсолютно безпідставними. Перш за все, під час здійснення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП Київська офсетна фабрика, що вбачається, як з акту ревізії так і з листа, що був направлений на адресу Мінфіну, вказаний акт ревізії підписаний самим же позивачем без зауважень. В процесі здійснення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП Київська офсетна фабрика не було надано жодних доказів або пояснень, які спростовують факти виявлених порушень.

Крім тог,о в подальшому направлялись Держаудитслужбою листи для усунення виявлених порушень підприємством, однак з боку підприємства не було жодної реакції на зазначений акт ревізії, тому доводи наведені позивачем є безпідставними.

Наряду з вказаним, суд вважає за необхідне зазначити, що у своїх додаткових поясненнях позивач посилаючись на Закон України «Про захист інтересів суб`єктів подання звітності та інших документів у період дії воєнного стану або стану війни» №2115 від 03.03.2022 вважає, що ревізія була здійснена неправомірно, у відсутності на це повноважень.

Проте, в рамках даної справи розглядається питання розірвання контракту. Правомірність, проведення і здійснення аудиту не є предметом розгляду в даній цивільній справі та відповідно до законодавства України не може розглядатись в рамках цивільного судочинства, а підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки стосується здійснення державними органами своїх повноважень та, як наслідок, позивач не позбавлений можливості у відповідному порядку звернутися до суду.

Крім того, з документів, які долучені Мінфіном вбачається, що Держаудитслужбою здійснено перевірку за період з 01.01.2020 по 30.09.2022, за результатами якої виявлено ряд порушень в листі Держаудитслужби від 25.01.2023 № 002000-15/888-2023 про результати ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності державного підприємства Київської офсетної фабрики в частині вжиття заходив та був спрямований на адресу Мінфіну як уповноваженого органу для прийняття рішень, до якого був долучений акт ревізії, який був засвідчений підписом керівника ДП Київської офсетної фабрики. З акту ревізії, який було направлено на адресу Мінфіну вбачається, що позивач, як керівник державного підприємства, був ознайомлений з документами, на підставі яких здійснювалася ревізія.

Під час судового розляду встановлено, що в процесі здійснення ревізії з окремих питань позивачу надавалась можливість в частині виявлених порушень надавати свої пояснення та зауваження, проте, позивачем на зазначений ряд порушень, які були наведені не надано будь яких заперечень. Будь яких дій від позивача і ДП Київська офсетна фабрика в частині спростування чи оскарження дій Держаудитслужби не надано, тому доводи позивача в частині безпідставності проведення аудиту його неправомірності є безпідставним.

Так, відповідними підпунктами пункту 5.3. передбачено розірвання контракту і окремо наявність підстав застосування одного із цих підпунктів є окремою підставою для його розірвання, проте за результатами здійснення ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП Київська офсетна фабрика і допущенням позивачем всіх тих порушень які були виявлено, мало місце ряд підпунктів, а саме: відповідно до підпункту 5.3.3. невиконано показники затвердженого річного фінансового плану підприємства на та показників, передбачених додатком 1 до Контракту, за підсумками роботи Підприємства за звітний рік; згідно підпункту 5.3.4 невиконано Підприємством зобов?язань із виплати заробітної плати працівникам та недотримано графіка погашення заборгованості із заробітної плати; відповідно до підпункту 5.3.5 неподано в установленому порядку на затвердження Мінфіном річного з поквартальною розбивкою фінансового плану Підприємства та звіту про його виконання, відповідно підпункту 5.3.12 допущено зростання обсягів простроченої дебіторської та кредиторської заборгованостей; згідно підпункту 5.3.14 не подано на адресу Мінфіну квартальної та річної фінансової звітності, а також квартального та річного звітів про виконання фінансового плану Підприємства разом з пояснювальною запискою щодо результатів діяльності у строки, встановлені законодавством України, які були порушені і які дають підстави для його розірвання. В даному випадку наявні порушення ряду умов контракту і можуть бути застосовано ряд підпунктів пункту 5.3., тому Міністерством фінансів України здійснено посилання саме на пунк 5.3. Контракту.

Наряду з вказаним, суд приймає до уваги, що ряд порушень було здійснено до моменту повномасштабного вторгнення, а саме: Директор ОСОБА_1 призначений на посаду з 19.03.2021.

До ревізії надано Фінансовий план ДП Київська офсетна фабрика на 2022 рік, підписаний директором ОСОБА_1 , затверджений Міністерством фінансів України за підписом Державного секретаря Міністерства фінансів України Самоненка Д.А., 08.12.2021, скріплено печаткою.

Однак, на порушення абзацу першого пункту 4 Порядку № 205 ДП КОФ не подало проект фінансового плану на 2022 рік, у визначені законодавством терміни, тобто до 01 червня 2021, що передує плановому. Про зазначене Міністерство фінансів України повідомило Підприємство листом від 05.07.2021 № 16030-15-75/20826.

Мінфін листом від 11.08.2021 № 16030-1575/25220 зобов`язало Підприємство терміново надати проект фінансового плану на 2022 рік із урахуванням рекомендацій, викладених у листі Мінфіну від 05.07.2021 № 16030-1575/25220 та Порядку № 205.

Міністерство фінансів України листом від 30.08.2021 № 16030-15-75/26574 повернув на доопрацювання проект фінансового плану на 2022 рік, надісланий листом від 16.08.2021 № 75000-14/386, у зв`язку з його невідповідністю формі та вимогам Порядку № 205. До проекту не подана на розгляд пояснювальна записка, фінансова звітність на останню звітну дату поточного року, затверджена в установленому порядку стратегія розвитку та інвестиційний план Підприємства на середньострокову перспективу (3-5 років).

На порушення абзацу другого пункту 5 Порядку № 205 станом на 22.09.2021 Керівником ДП КОФ не забезпечено доопрацювання проект фінансового плану на 2022 рік протягом терміну (не більш як 10 робочих днів з дня надходження зауважень до проекту) та не подано на повторне затвердження до Мінфіну. Про зазначене Міністерство фінансів України листом від 23.09.2021 № 16030-15-75/29178 (вх. від 23.09.2021 №188) повідомило Підприємство.

Державна аудиторська служба України листом від 18.11.2022 №002000-15/9306-2022 запросила у Міністерства фінансів України, як органу управління, засвідчені належно копії документів: фінансової звітності (форми 1-4), а також фінансових планів та звітів про виконання показників фінансових планів (з додатками) діяльності ДП КОФ за період з 01.01.2020 по 30.09.2022. (Фінансова звітність Підприємства мала буди подана до 28.02.2022.)

Міністерство фінансів України листом від 28.11.2022 № 16030-06-5/28077 (вх. 30.11.2022 №05-33708-2022) повідомило, що за період з 01.10.2021 по 30.09.2022 фінансова звітність (форми 1-4) та звіти про виконання показників фінансових планів у Мінфіні відсутні (не забезпечено їх подання керівником ДП КОФ).

На порушення абзацу першого пункту 4, абзацу другого пункту 5 наказу Мінекономрозвитку № 205, пункту 2.2.6 Контракту від 19 березня 2021 року директором Підприємства, внаслідок подання ДП Київська офсетна фабрика проекту фінансового плану на 2022 рік до Міністерства фінансів України не до 01 червня року, що передує плановому, та надсилання доопрацьованого фінансового плану з недотриманням встановлених термінів, стало наслідком затвердження фінансового плану ДП Київська офсетна фабрика на 2022 рік не до 01 вересня 2021 року, що є порушенням абзацу другого частини другої статті 75 Господарського кодексу України. Фінансовий план Підприємства на 2022 рік затверджено органом управління 08.12.2021. Крім зазначених, було допущенно ряд порушень в період з 19.03.2021 до 24.02.2022 про які зазначено в акті ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП Київська офсетна фабрика та у відзиві Мінфіну у даній справі.

Крім того, Закон 2115-IX, на який посилається позивач, прийнято 03.03.2022 року після спливу терміну на подання звітності.

За встановлених обставин, зокрема, фактів, встановлених в листі Держаудитслужби від 25.01.2023 № 002000-15/888-2023 про результати ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності державного підприємства Київської офсетної фабрики і які не спростовані належними доказами позивачем у даній справі, а також умов контракту від 19.03.2021р., Мінфін вважає, що позивач, обіймаючи посаду директора ДП Київська офсетна фабрика, допустив порушення вимог чинного законодавства та умов укладеного контракту, в результаті чого для організації настали негативні наслідки (збільшено розмір збитків, ріст кредиторської заборгованості, в тому числі заробітної плати працівникам підприємства, заборгованість зі сплати обов`язкових податків та платежів до бюджету, тощо), не забезпечив контроль за цільовим використанням бюджетних коштів та є підставою для звільнення позивача.

Згідно з частиною третьою статті 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організація праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Виходячи з особливостей контракту, як особливої форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навиків, при укладенні контракту закон надав право сторонам самим встановлювати їх права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачені нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Звільнення, за умовами пункту восьмого частини першої статті 36 КЗпП України, не є видом дисциплінарного стягнення і на ці правовідносини не розповсюджується дія ст. ст. 148, 149 КЗпП України.

Оскільки, в даному випадку звільнення відбулося не за порушення трудової дисципліни, трудове законодавство не передбачає обов`язковість відібрання пояснення, відсутність пояснення позивача до видачі наказу про звільнення не є підставою для визнання його незаконним і не позбавило його права оскаржити наказ та надати пояснення в суді.

Відповідно до постанови КМУ від 19.03.1994 року №170, мається примітка - Це Положення не поширюється на керівників підприємств державної форми власності Застосування контракту з керівниками державних установ регулюється постановою КМУ від 19.03.1993 року №203 Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності, зміст якої не передбачає попередження про звільнення за два тижні.

Також, суд приймає до уваги, що звільнення позивача з посади директора державного підприємства Київська офсетна фабрика, відповідно до вимог Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належить до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 № 818, було погоджено Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацію, що підтверджується листуванням з Оболонською районною в місті Києві державною адміністрацією щодо погодження звільнення ОСОБА_1 .

Встановлені обставини в сукупності свідчать, що Міністерством фінансів України не було порушено жодним чином законодавства України.

Також, безпідставними є посилання позивача на те, що в наказі про звільнення не наведено жодного факту одноразового грубого порушення позивачем вимог чинного законодавства та умов укладеного контракту в частині завдання збитків управлінню, а також неналежного контролю за цільовим використанням бюджетних коштів виходячи з такого.

Незалежно від підстави для звільнення існує загальний порядок оформлення розірвання трудового договору. Наказ про звільнення працівника складається в двох примірниках і підписується керівником підприємства. Один примірник передається до відділу кадрів для оформлення трудової книжки працівника, а другий направляється до бухгалтерії для проведення з ним остаточного розрахунку. У наказі наводиться повне формулювання підстави звільнення з посиланням на пункт і статтю КЗпП. Наказ може бути складений за типовою формою №П-4 затвердженої наказом Державного комітету статистики України №489 від 05.12.2008 року Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці або в довільній формі.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.04.2019р. у справі № 127/15146/17 (провадженні № 61-35018св18) зазначено, що при вирішенні спору, слід дійти висновку, що при звільненні позивача на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України роботодавцем було дотримано вимоги трудового законодавства щодо процедури звільнення працівника із вказаних підстав.

Інші доводи касаційної скарги не впливають на правильність судових рішень, не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Окрім цього, щодо конфлікту інтересів, про який вказує позивач, суд вважає за необхідне зазначити.

Державний секретар здійснює свої повноваження відповідно до частини четвертої статті 10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», пункту 102 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 375, та наказу Мінфіну від 01.04.2020 № 136 «Про розподіл обов`язків між Міністром фінансів України і заступниками міністра та визначення питань, що належать до компетенції державного секретаря Міністерства фінансів України».

Закон України «Про запобігання корупції» виокремлює два види конфлікту інтересів:

- потенційний конфлікт інтересів - в особи наявний приватний інтерес у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень;

- реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень.

З огляду на положення статті 1 Закону, складовими конфлікту інтересів є приватний інтерес, службові/представницькі повноваження, співвідношення яких спричиняє виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Приватним інтересом як обов`язковою складовою конфлікту інтересів є будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними особами (абзац 12 частини першої статті 1 Закону).

Встановлені обставини та відповідні тому правові норми свідчать, що Мінфіном не було допущено конфлікту інтересів згідно з Законом України «Про запобігання корупції».

Враховуючи викладене, слід прийти до висновку, що законом не передбачено обов`язку роботодавця вказувати і конкретизувати у наказі про звільнення (у даному випадку) факт одноразового грубого порушення позивачем вимог чинного законодавства та умов укладеного контракту в частині завдання збитків підприємству, а також неналежного контролю за цільовим використанням бюджетних коштів, проте необхідним і достатнім є наведення у наказі повне формулювання підстави звільнення з посиланням на пункт і статтю КЗпП України. Тому наказ про звільнення ОСОБА_1 від 18.04.2023 р. відповідає вимогам закону.

Як наслідок, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання наказу Міністерства фінансів України № 206 від 18.04.2023 року та рішення про дострокове розірвання контракту безпідставним, незаконним і таким, що прийняті в умовах конфлікту інтересів, з порушенням вимог трудового законодавства та законодавства про запобігання корупції та поновлення позивача на роботі, внаслідок їх безпідставності.

Окрім цього, позивач просить суд визнати незаконним і таким, що порушує трудове законодавство встановлення посадового окладу в розмірі 15 472,00 грн. та стягнути з Міністерства фінансів України різницю в окладі в розмірі 258 824,00 грн. та суму заробітної плати (станом на 26.07.23 року -90 728,10 грн.) за весь час вимушеного прогулу.

Так, згідно із статтею 19 Конституції України, органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 р. № 375, Мінфін є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мінфін є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову, бюджетну та боргову політику, державну політику у сфері міжбюджетних відносин та місцевих бюджетів, державну політику у сфері державного пробірного контролю, бухгалтерського обліку та аудиту, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері контролю за дотриманням бюджетного законодавства, державного фінансового контролю, та забезпечує формування та реалізацію єдиної державної податкової, митної політики, тощо.

Водночас, частиною другою статті 95 Конституції України визначено, що виключно Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік визначаються будь-які видатки держави, розмір і цільове спрямування цих видатків, виходячи з фінансових можливостей держави.

Частиною другою статті 4 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України. Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу.

Статтею 7 Бюджетного кодексу України встановлений принцип цільового використання бюджетних коштів, тобто бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

Відповідно до статей 21, 22 Бюджетного кодексу України, для здійснення програм та заходів, які проводяться за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються головним розпорядникам бюджетних коштів, які затверджуються законом про Державний бюджет України шляхом встановлення їм бюджетних призначень.

При цьому, відповідно до підпунктів 3 та 7 частини 5 статті 22 Бюджетного кодексу України, головний розпорядник коштів отримує бюджетні призначення шляхом їх затвердження у законі про Державний бюджет України (рішенні про місцевий бюджет); приймає рішення щодо делегування повноважень на виконання бюджетної програми розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та/або одержувачами бюджетних коштів, розподіляє та доводить до них у встановленому порядку обсяги бюджетних асигнувань; здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі.

Статтею 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

При цьому, одним із принципів бюджетної системи України визначено збалансованість, згідно з яким повноваження на здійснення витрат бюджету повинні відповідати обсягу надходжень до бюджету на відповідний бюджетний період.

Відповідно до пункту 1.1.-1.2. Статуту Державне підприємство Київська офсетна фабрика засноване на державній власності і входить до сфери управління Міністерства фінансів України. Підприємство здійснює свою діяльність як державне комерційне підприємство на основі приписів підприємницької діяльності, передбачених Господарським кодексом України.

Умови оплати праці керівників державних підприємств, у тому числі керівника ДП Київська офсетна фабрика, визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.05.1999 № 859 «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств». Водночас, при розрахунку враховується середньооблікова чисельність працівників в еквіваленті повної зайнятості за рік за даними останньої річної фінансової звітності, у кратності до мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії.

Судовим розглядом встановлено, що за результатами останньої поданої ДП Київська офсетна фабрика до Мінфіну фінансової звітності (дев`ять місяців 2021 року) підприємством отримано збиток у розмірі 8 275 тис грн при плануванні прибутку у розмірі 1 876 тис гривень, який у порівнянні з аналогічним періодом 2020 року збільшився на 514 тис. грн. або на 7 відсотків.

Крім того, за період діяльності ОСОБА_1 , як директора підприємства, з 01.04.2021 до 30.09.2021 залишки коштів на рахунках ДП Київська офсетна фабрика зменшились майже у 10 разів (із 587 тис. грн. до 45 тис. грн.) та на 57,8 відсотків зросла кредиторська заборгованість (із 2 728 тис. грн. до 4 305 тис. гривень).

Однак, в даному випадку, позивач був директором Державного підприємства Київська офсетна фабрика, яке є державним комерційним підприємством, та не отримує жодного фінансування з державного бюджету, а джерело отримання доходу відповідно до Статуту - це прибуток (дохід).

Таким чином, між Мінфіном як учасником бюджетного процесу та державним комерційним підприємством відсутні відносини, пов`язані з забезпеченням фінансування позивача, у зв`язку з іншим джерелом фінансування останнього, а саме - за рахунок коштів підприємства.

Позивач у своєму позові зазначає «визнати незаконним і таким, що порушує трудове законодавство встановлення посадового окладу в розмірі 15 472,00 грн., зокрема, ця вимога спростовується умовами контракту, підписаного самим же позивачем, у пункті 3.1 якого чітко зазначено розмір посадового окладу директора, а саме - 15 472,00грн.

Відповідно до пункту 3.1. Контракту від 19.03.2023 року, Керівникові Підприємства нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного Підприємством у результаті його господарської діяльності, виходячи з установленого Керівнику Підприємства посадового окладу в розмірі 15 472,00 грн., розрахованого відповідно до Порядку визначення примірних посадових окладів та встановлення примірних диференційованих показників, умов та розмірів преміювання керівників державних комерційних підприємств, що належить до сфери управління Міністерства фінансів України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 23 серпня 2017 року №713 (зі змінами від 22.09.2017 № 800), і фактично відпрацьованого часу.

Водночас, контракт є особливою формою трудового договору відповідно частини третьої статті 21 КЗпП України, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організація праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Тож, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, контракт є згодою двох сторін, який спрямований на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, умови матеріального забезпечення зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України.

Отже, між позивачем та відповідачем було укладено добровільно контракт, та ніяких зауважень/пропозицій до нього стосовно матеріального забезпечення на адресу Мінфіну не надходило.

Разом з тим, виходячи з викладеного, в розрізі вказаної позовної вимоги, позивачем невірно визначено коло відповідачів.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог внаслідок їх безпідставності.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі викладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 19, 60, 77, 81, 95, 141, 212, 263-265, 267, 273, 274, 280, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 21, 36, 40 КЗпП України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 , тел: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Відповідач: Міністерство фінансів України, вул. Грушевського, 12/2, м. Київ, 01008, , тел: , .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а особою яка була відсутня при проголошенні рішення протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 22 квітня 2024 року.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА