Справа №: 398/3725/22
провадження №: 2/398/253/24
РІШЕННЯ

Іменем України

"01" травня 2024 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Дубровської Н.М., за участю секретаря судового засідання Тараненко А.Р., розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільним майном чоловіка та жінки, які проживали без реєстрації шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільним майном чоловіка та жінки, які проживали без реєстрації шлюбу. Позовна заява обґрунтована тим, що з 1998 року по 2020 рік постійно перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем. За час перебування у цивільному шлюбі за рахунок спільних коштів придбано майно, а саме: житлові будинки в АДРЕСА_1 , автомобіль ВАЗ, мотоблок. Разом вели підсобне господарство, утримували велику рогату худобу та живність. Усі кошти були у відповідача, який у свою чергу, розпоряджався на власний розсуд. Згодом чоловік пішов до іншої сім`ї та все нажите майно привласнив собі. Вважає, що спірне майно є спільною сумісною власністю та просить визнати за нею право власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 та право власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 . Стягнути судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні 02 лютого 2024 року підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити. Позивач ОСОБА_1 вказала, що шлюбні відносини припинили на початку 2020 року і що будинок АДРЕСА_3 придбаний за спільні кошти, але після припинення шлюбних відносин у грудні 2020 року. У судове засідання, призначене на 01 травня 2024 року позивач та представник не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі, задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні 02 лютого 2024 року позов визнав частково не заперечував проти встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1998 року по 2020 рік, щодо спірного майна пояснив, що житловий будинок АДРЕСА_3 придбаний ним у грудні 2020 року за власні кошти, тому заперечував проти задоволення позовних вимог про визнати за позивачем право власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 . Проти визнання спільною сумісною власністю житлового будинку АДРЕСА_2 , визнання права власності на частину житлового будинку за ОСОБА_1 не заперечував. У судове засідання призначене на 01 травня 2024 року відповідач не прибув. Матеріали справи містять заяву від 01 травня 2014 року про розгляд справи без участі відповідача.

Допитані у судовому 02 лютого 2024 року засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили факт проживання, як чоловіка та жінки ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ведення ними господарства та вирішення побутових питань у період з 1998 року по 2020 рік. Щодо придбання спірних будинків подружжям переконливих свідчень не надали, оскільки їм не відомо за які кошти, у який період, якому розмірі та за ким саме оформлювалися правочини.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу не здійснюється.

Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що судовий розгляд справи можливо здійснити на підставі наявних у справі матеріалів.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Як роз`яснено в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року №5, судом встановлюються факти, які породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Відповідно до ч. 2 та ч. 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки; сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Судом встановлено, що у період часу з 1998 року по 2020 рік позивач ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_3 постійно перебували у фактичних шлюбних відносинах за час перебування у цивільному шлюбі за рахунок спільних коштів придбано майно, сторони разом вели підсобне господарство, утримували велику рогату худобу та живність. Наведений факт проживання, як чоловіка та жінки не спростовується сторонами, підтверджується зібраними по справі письмовими доказами та свідченнями допитаних у судовому засіданні свідків.

Отже, позов в частині встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єї без реєстрації шлюбу у період часу з 1998 року по 2020 рік підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Також, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Судом встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 1998 по 2020 рік.

Згідно договору купівлі - продажу житлового будинку від 28 грудня 2015 року, посвідченого держаним нотаріусом Олександрійської держаної нотаріальної контори Ліб В.В. та зареєстровано за № 1687, копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.12.2015 року, право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_3 .

Разом з тим, судом встановлено, та не спростовується сторонами, що спірний будинок придбаний за період спільного фактичного проживання, як чоловіка та жінки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та за спільні кошти, тому даний будинок, відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Оскільки добровільно сторони не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, суд вважає, що частки майна дружини та чоловіка є рівними, а тому розділяє спільний будинок на дві рівні частини, визнавши за позивачем ОСОБА_1 право приватної власності на нерухоме майно - 1/2 частину будинку АДРЕСА_2 підлягають задоволенню.

Суд критично ставиться до обґрунтувань позивача з приводу придбання будинку АДРЕСА_3 за спільні гроші ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з огляду на те, що з копії купівлі - продажу будинку і господарсько - побутовими будівлями від 24 грудня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Олександрійської районного нотаріальної контори Приходько О.В. та зареєстровано за № 2249, копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.12.2020 року, право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_3 . У судовому засіданні факт придбання вказаного будинку за спільні кошти сторін не знайшов свого підтвердження. Крім того, правочин укладений наприкінці 2020 року, а судом встановлений факт проживання, як чоловіка та жінки до 2020 року, тобто на час припинення спільних подружніх відносин, спільного ведення господарства, наведене нерухомо майно не було придбане, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, а тому стягненню на користь позивача з відповідача підлягають судові витрати в сумі 496, 20 грн. пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 258, 259, 263-265, 268, 273, 293, 315, 319, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 60, 69-71 СК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільним майном чоловіка та жінки, які проживали без реєстрації шлюбу - задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_7 та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу у період з 1998 року по 2020 рік.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 496,20 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду або через Олександрійський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду або якщо суд визнає причини пропуску строку поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09.05.2024 року.

Суддя: Дубровська Н.М.