ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/1512/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

16 травня 2024 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів Бурлака І.В., Маміна О.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника позивача адвоката Серієнко К. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року в складі судді Цвіри Д.М. у справі № 638/18697/19 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання нерухомого майна безхазяйним, припинення права власності у зв`язку зі знищенням майна та визнання права власності,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання нерухомого майна безхазяйним, припинення права власності у зв`язку зі знищенням майна та визнання права власності.

Позов мотивований тим, що їй належить 1/5 частина домоволодіння АДРЕСА_1 в межах 421 мікрорайону на підставі договору дарування, посвідченого Першою нотаріальною конторою м. Харкова 05 листопада 1970 року за № 7-3353 та зареєстрованого 30 листопада 1970 року в Харківському міському Бюро технічної інвентаризації. На момент дарування загальний розмір домоволодіння дорівнювався 187,3 кв.м. загальної площі та 137,3 кв.м. житлової площі (про що вказано в договорі дарування). Позивач усе життя проживала і проживає в частині будинку «А-1», яка дорівнює 52,4 кв.м. загальної площі. В інших частинах домоволодіння мешкали інші особи. Договором про користування будинком, укладеним між співвласниками домоволодіння, фактичне користування вказаною часткою, тобто - проживання, було закріплено за позивачем із зазначенням конкретних приміщень та загального розміру частини на праві користування. Договір було укладено та посвідчено Шостою нотаріальною конторою за № 3-292 від 14 листопада 1984 року. З вказаного договору випливає, що 52,4 кв.м. загальної площі знаходиться в користуванні у позивача (якій належить 1/5 частини домоволодіння), розташовані в будинку «А-1» в приміщеннях: 1-1 кухня площею 7,6 кв.м., 1-2 жила кімната площею 8,3 кв.м., 1-3 жила кімната площею 18,6 кв.м., 1-4 жила кімната площею 13,3 кв.м, 1 сіни площею 4,6 кв.м., а інші 134,9 кв.м. загальної площі знаходяться в користуванні інших співвласників домоволодіння, яким належали інші 4/5 частини домоволодіння.

На виконання рішення Харківської міської ради народних депутатів № 172-25 від 11 червня 1986 року, ухваленого на підставі генерального плану розвитку міста Харкова, співмешканці позивача були відселені місцевою владою за бюджетні кошти з наданням іншого житла та грошової компенсації.

Позивача відселено не було, грошової компенсації не надано.

В подальшому (в 2017 році) позивачем було з`ясовано, що остаточний розрахунок з відселеними співмешканцями або їх спадкоємцями було здійснено в 2002 році, згідно з інформацією з Управління з будівництва, ремонту та реконструкції Департаменту будівництва та шляхового господарства ХМР.

Також в довідці зазначено, що ті 4/5 частки, з яких відселено мешканців, - перейшли в розпорядження територіальної громади та мають бути знесені. В подальшому ці частки, дійсно, були демонтовані та знесені. В наявності залишилась лише та частка, якою користувалась позивачка та яка, наразі, стала усім домоволодінням. Також додається кадастровий план домоволодіння, на якому зазначено існуючі в наявності об`єкти. Вказані документи посвідчують дійсний розмір домоволодіння та підтверджують відсутність 134.9 кв.м. загальної площі житла. Після відселення зазначені частки не було прийнято в комунальну власність. Також в Реєстрі речових прав на нерухоме майно будь які відомості щодо реєстрації права власності будинку АДРЕСА_1 - відсутні. Відселені частки стали безхазяйними.

Вважає, що позивач має на праві власності частку від домоволодіння, інші співвласники якого втратили своє право власності за законами, чинними на час виникнення правовідносин з відселення за бюджетні кошти. Також фактичне майно відселених співвласників - знищено, демонтовано. Але юридично, позивач є співвласником з усіма правами та обов`язками, що випливають з цього правового статусу, зокрема, з обмеженнями щодо здійснення права розпорядження. Відповідно до викладеного, правова невизначеність демонтованих часток, які продовжують своє юридичне існування, - позбавляє позивача можливості реалізації свого права власності та обмежує його, позбавляючи здійснення права власності de facto. В даному випадку одноособове право власності на весь будинок в 52,4 кв.м. не визнається за позивачем в силу юридичного існування права власності інших осіб на 4/5 частини, які фактично знищені (демонтовані).

Посилаючись на вказане, враховуючи заяву про зміну предмету позову від 11 лютого 2020 року (т. 1, а.с. 51-52), позивач просила визнати 4/5 частини домоволодіння АДРЕСА_1 безхазяйними; припинити право власності на 4/5 частини домоволодіння АДРЕСА_1 у зв`язку з їх знищенням; визнати одноособове право власності ОСОБА_1 на житловий будинок розміром 52.4 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

24 березня 2020 року Харківська міська рада подала до суду відзив в якому просила відмовити у задоволенні позову.

Відзив мотивовано тим, що загальна площа житлового будинку по АДРЕСА_1 складала 137,8 кв.м. На теперішній час, що не заперечується самою позивачкою, загальна площа житлового будинку складає 52, 4 кв.м. Так у позовній заяві зазначено, що за час, протягом якого відселені співвласники виїхали, деякі житлові приміщення зруйнувалися, окрім житла, яким позивач користується. Позивачем в позовній заяві зазначено, що 4/5 частин домоволодіння, з яких були відселені співвласники домоволодіння, були демонтовані та знесені. Хоча, Харківською міської радою не було видано жодного документа щодо демонтажу зазначеної частини домоволодіння. Крім того, не зрозуміло ким саме були демонтовані та знесені вказані частини домоволодіння. Більш того, на думку Харківської міської ради, позивач по справі намагається незаконно набути право власності на частину зазначеного домоволодіння (а саме на його 4/5 частину), нехтуючи та порушуючи при цьому право Харківської міської ради на зазначену земельну ділянку. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 11 червня 1986 року № 174-25 земельна ділянка по АДРЕСА_1 вилучена з користування власників житлового будинку по АДРЕСА_1 та передана Управлінню капітального будівництва виконкому міської ради з метою знесення, у зв?язку з інженерною підготовкою території 421 мікрорайону. На теперішній час у Державному Реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру Іпотек, Єдиному реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна відсутня інформація, щодо наявності права власності на будинок або його частину по АДРЕСА_1 .

03 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала відповідь на відзив в якому просила задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідь на відзив мотивована тим, що встановлення особи, яка знищила спірну частину майна або усе майно, не передбачається приписом статті 349 ЦК України, на який посилається позивач як на правову підставу позову. Також, слід зазначити, що позивач не має відношення до зруйнованих 4/5 частин (137.5 кв. м.), тому що відповідно до договору про користування житловими приміщеннями, що є в матеріалах справи, користувалась виключно своєю частино розміром 52,2 кв.м., тому не мала обов`язку охороняти ці частки та відслідковувати момент їх руйнування. Водночас, в матеріалах справи наявні Довідка № 3440/0/250-19 від 18 грудня 2019 року та Акт № 1198-А від 16 грудня 2019 року, що надані Інспекцією державного-архітектурно-будівельного контролю, якими встановлено відсутність жодних порушень, пов`язаних зі знищенням оскаржуваних частин.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з листа Департаменту будівництва та шляхового господарства Управління з будівництва, ремонту та реконструкції виконавчого комітету Харківської міської ради від 13 січня 2017 року вбачається, що 4/5 частини спірного домоволодіння після забезпечення прав співвласників (надання житла, виплати грошової компенсації) за рахунок міського бюджету перейшли у розпорядження територіальної громади, а його знесення не було реалізовано лише тому, що сім`я ОСОБА_1 відмовилась від отримання запропонованого їй житла та відповідної грошової компенсації. Тобто, твердження позивача, про те, що частина спірного домоволодіння безхазяйна та те, що частина домоволодіння зруйнована, спростовано вищевказаним листом. Беззаперечні докази того, що будинок повністю знищений відсутні, а неможливість розпоряджатись земельною ділянкою, яка рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 11 червня 1986 року № 174-25 земельна ділянка по АДРЕСА_1 вилучена з користування власників житлового будинку по АДРЕСА_1 та передана у зв`язку з інженерною підготовкою території 421 мікрорайону, на якій знаходяться залишки об`єкту нерухомості, не можуть бути визнані підставою для припинення прав, які перейшли у розпорядження територіальної громади. Встановлені судом обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 обізнана про неможливість набуття нею права власності на вказане домоволодіння в цілому, у зв`язку з тим, що воно підлягало знесенню.

25 лютого 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сергієнко Катерина Сергіївна, подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем надано докази права власності на 1/5 частину та докази первісного об`єкту, а також - докази укладення договору користування з іншими співвласниками із зазначенням конкретних житлових площ (розміру та розташування), які переходять в користування саме позивачеві в розмірі 52,4 кв.м. Також позивачем надано докази відселення інших співвласників з наданням їм інших житлових площ та грошової компенсації та докази невідселення її та ненадання грошової компенсації їй самій. Крім того позивачем надано докази відсутності перебування на балансі (у власності) 4/5 частин домоволодіння в органах місцевого самоврядування (Відповідача). Також позивачем надано докази фізичного знищення (відсутності) спірних 4/5 частин. Відповідачем жодних доказів не надано, лише висловлено незгоду та заперечення щодо позову. Суд не взяв до уваги, не надав оцінки та не зазначив в оскаржуваному рішенні Висновку Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю ХМР № 3440/0/250-19 від 18 грудня 2019 року. У вказаному Висновку зазначено, що Інспекцією проведено перевірку домоволодіння позивача та встановлено на території домоволодіння напівзруйнований житловий будинок, і встановлено наступне. На території домоволодіння наявна частина будинку літ «А-1», яка складається з приміщення № 1-1 (площею 7,6 кв.м.), приміщення № 1-2 (площею 8,3 кв.м.), приміщення № 1-3 (площею 18,6 кв.м.), приміщення № 1-4 (площею 13,3 кв.м.) та приміщення № 1 (площею 4,6 кв.м.). Також в Висновку зазначено, що інша частина будинку літ. «А-1» зруйнована, а інші будівлі або споруди на території домоволодіння відсутні. У Висновку наголошено також про те, що знесення та демонтаж будівель та споруд без подальшого будівництва віднесено до Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію. Отже, судом взагалі не оцінено вказаний Висновок, що надано одним з департаментів відповідача. Строк існування домоволодіння становив вже 106 років, що з врахуванням матеріалу побудови (дерев`яна основа та цегла) та відсутності опікування та підтримування мешканцями (яких відселено в 1989 році) понад 30 років призвело до руйнування старих споруд. Також судом не взято до уваги Технічний паспорт від 2016 року та Кадастровий план, на яких вказані об`єкти вже відсутні.

Відповідач рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду представник Харківської міської ради не з`явився.

Судову повістку-повідомлення про розгляд справи 16 травня 2024 року, надіслану апеляційним судом на адресу відповідача Харківською міською радою отримано 12 квітня 2024 року (том 2, а.с. 67).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представник позивача адвоката Серієнко К. С., яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2 ) є власником 1/5 частини домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 05 листопада 1970 року, посвідченого нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори за реєстровим №7-3355, що зареєстрований у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 30 листопада 1970 року.

Відповідно зазначеного договору станом на час набуття ОСОБА_1 1/5 частини спірного домоволодіння воно в цілому складалось з житлового будинку літ. «А» житловою площею 108,3 кв. м.; житлового будинку літ «В» житловою площею 29,0 кв. м., служб і надвірних будівель, що розташовані на земельній ділянці розміром 700 кв. м. (т. 1, а.с. 8).

За вказаною адресою ОСОБА_1 зареєстрована з 13 січня 1973 року до теперішнього часу, що підтверджується копією її паспорта (т.1, а.с. 5).

Співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_1 станом на 1988 рік були ОСОБА_3 (1/5 частина), ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (1/5 частина), ОСОБА_6 (2/5 частини) (т. 1, а.с. 18).

14 листопада 1984 року між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5 , укладено договір про порядок користування будинком, посвідчений нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори, згідно якого в користування ОСОБА_1 , якій належить 1/5 частина домоволодіння, віднесені з будинку літ. «А-1» 1-1 кухня площею 7,6 кв. м., 1-2 жила кімната площею 8,3 кв. м., 1-3 жила кімната площею 18,6 кв. м., 1-4 жила кімната площею 13,3 кв. м., 1-сіни площею 4,6 кв. м. (т. 1, а.с. 52).

Як вбачається з листа Департаменту будівництва та шляхового господарства Управління з будівництва, ремонту та реконструкції виконавчого комітету Харківської міської ради від 28 липня 2017 року в різні періоди в міру отримання квартир для відселення з цього домоволодіння, грошову компенсацію отримали співвласники або їх спадкоємці: у серпні 1998 року ОСОБА_8 (за ОСОБА_6 ); ОСОБА_9 (за ОСОБА_10 і ОСОБА_11 ); у січні 2002 року ОСОБА_12 і ОСОБА_13 (за ОСОБА_14 ). ОСОБА_1 до теперішнього часу компенсацію не отримувала через відмову у попередній період від запропонованого їй житла для відселення. Відселені 4/5 частини домоволодіння, які перейшли у розпорядження територіальної громади, не було знесено через ненадійність поєднання з ними конструктивних елементів (стіни, дах) 1/5 частини будівлі, де проживає сім`я ОСОБА_1 , що могло спричинити руйнування будівлі (т.1, а.с. 18).

З копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого 02 листопада 2016 року на замовлення ОСОБА_1 , вбачається, що на теперішній час будинок літ. «А-1» загальною площею 52,4 кв. м. складається з тамбура площею 4,6 кв. м., кухні площею 7,6 кв. м., житлових кімнат площею 8,3 кв. м., 18,6 кв. м. та 13,3 кв. м. (т.1, а.с. 19-22).

Відповідно до листа Інстанції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 18 грудня 2019 року № 3440/0/250-19 за результатами зовнішнього огляду домоволодіння по АДРЕСА_1 та вивчення матеріалів інвентарної справи за вказаною адресою встановлено, що на території домоволодіння наявна частина житлового будинку літ. «А-1», яка складається з приміщень № 1-1 (площею 7,6 кв.м.), № 1-2 (площею 8,3 кв.м.), № 1-3 (площею 18,6 кв.м.), № 1-4 (площею 13,3 кв.м.), № І (площею 4,6 кв.м.). Інша частина будинку літ. «А-1» зруйнована, залишено окремі частини фундаменту та ділянка стіни. Також, на території домоволодіння розміщений навіс, туалет та тимчасова споруда з фанери. Інші будівлі або споруди на території домоволодіння відсутні. Територія домоволодіння огороджена. Знесення і демонтаж будівель та споруд без подальшого будівництва віднесено до Переліку будівельних робіт, які не потребують документів що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 406 (т. 1, а.с. 60).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 серпня 2016 року відомості стосовно права власності на буд. АДРЕСА_1 відсутні (т. 1, а.с. 24).

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення.

Аналіз зазначених норми дає підстави дійти висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.

Відповідно до п. 75 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року, для державної реєстрації припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням подаються: документ, відповідно до якого підтверджується факт такого знищення; документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли такі документи було знищено одночасно із знищенням такого об`єкта).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, державна реєстрація не є способом набуття чи припинення права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Запис в реєстрі не являється документом, який встановлює факт знищення майна, а вноситься державним реєстратором на підставі поданих йому документів, які свідчать про знищення майна, за заявою власника майна.

За змістом частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1 - 3 статті 89 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, встановлено, що 1/5 спірного нерухомого майна належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 05 листопада 1970 року, посвідченого нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори за реєстровим № 7-3355, що зареєстрований у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 30 листопада 1970 року.

Спірні частини знищеного домоволодіння розміром 4/5 частин належали ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

Вказаних співвласників було відселено з наданням квартир або грошової компенсації їм самим чи їх спадкоємцям: ОСОБА_8 за ОСОБА_6 , ОСОБА_15 за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , та ОСОБА_12 і ОСОБА_16 за ОСОБА_3 що підтверджується Довідкою Департаменту будівництва та шляхового господарства ХМР № 03-1485.

Відселені 4/5 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , які перейшли у розпорядження територіальної громади, не було знесено через поєднання з ними конструктивних елементів (стіни, дах) 1/5 частини будівлі, де проживає сім`я співвласниці ОСОБА_1 , що могло спричинити руйнування будівлі.

Разом з тим, листом Інстанції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 18 грудня 2019 року № 3440/0/250-19 встановлено, за результатами зовнішнього огляду домоволодіння по АДРЕСА_1 та вивчення матеріалів інвентарної справи за вказаною адресою встановлено, що на території домоволодіння наявна частина житлового будинку літ. «А-1», яка складається з приміщень № 1-1 (площею 7,6 кв.м.), № 1-2 (площею 8,3 кв.м.), № 1-3 (площею 18,6 кв.м.), № 1-4 (площею 13,3 кв.м.), № І (площею 4,6 кв.м.). Інша частина будинку літ. «А-1» зруйнована, залишено окремі частини фундаменту та ділянка стіни.

Відповідно частини 1 статті 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий.

Оскільки після виселення співвласників домоволодіння по АДРЕСА_1 їх частки, а саме 4/5, перейшли у розпорядження територіальної громади, підстави для визнання вказаних часток будинку безхазяйними відсутні.

Фактичне знищення певної частини майна не вплинуло на частку позивача (1/5) та не призвело до її збільшення до 100% у праві власності на об`єкт в цілому.

Припинення права власності на майно у зв`язку з його знищенням має відбуватися в передбаченому законодавством порядку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тобто законодавець пов`язує факт звернення до суду з наявністю вже порушених прав та інтересів позивача.

У справі, яка переглядається, позивач не довела факту порушення, невизнання або оспорювання її прав як учасника спільної часткової власності відповідачем Харківською міською радою, а також, що обраний нею спосіб захисту є ефективним, таким, що відповідає змісту права чи інтересу, за захистом якого вона звернулась до суду, характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Колегія суддів, проаналізувавши зміст судового рішення з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшла висновку, що судом першої інстанції було ухвалено рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер.

За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності їх переоцінки, зокрема, надання переваги поданим стороною позивача доказам, у тому контексті, який на думку позивача свідчить про наявність підстав для задоволення заявленого нею позову.

Проте такі аргументи були предметом належної перевірки судом першої інстанції та спростовані під час розгляду справи з посиланням на факти і обставини, установлені на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи в межах доводів апеляційної скарги, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SeryavinandOthers v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 травня 2024 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді І.В. Бурлака

О.В. Маміна