КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 761/13750/20

номер провадження: 22-ц/824/4343/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року у складі судді Волошина В.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Боршацький Ігор Вікторович, про усунення від права на спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баршацький І.В., про усунення від права на спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її та відповідачки рідний неповнолітній онук ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, зокрема, на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , решта 2/3 частини цієї квартири належить позивачці.

Вказувала, що при її зверненні із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті онука, оскільки його батьки за життя були позбавленні батьківських прав, вона дізналася, що відповідачка ОСОБА_2 , також подала заяву про прийняття спадщини після смерті онука (спадкодавця).

Зазначала, що оскільки за життя відповідачка, як бабуся покійного ОСОБА_3 , злісно ухилялася від своїх обов`язків, покладених на неї законом, щодо утримання та піклування про свого онука, який цього потребував, то весь тягар по утриманню та вихованню дитини, безпосередньо несла вона та члени її сім`ї. Тому вважала, що відповідачка підлягає усуненню від права на спадкування на підставі ч.5 ст.1224 ЦК України.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_4 просила усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів того, що спадкодавець ОСОБА_3 перебував в безпорадному стані. Також позивачка не довела, що ОСОБА_3 чи сама ОСОБА_1 , як опікун спадкодавця, за його життя зверталися до ОСОБА_2 з проханням про допомогу, догляд та утримання, від чого відповідачка ухилялась. За таких обставин судом не встановлено одночасної сукупності всіх обставин, передбачених ч.5 ст.1224 ЦК України, для усунення відповідачки від права на спадкування за законом.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та неправильне застосування норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця у безпорадному стані та потребу спадкодавця у допомозі цієї особи. Вказує, що вона надала суду першої інстанції докази безпорадного стану спадкодавця та необхідності піклуватися про нього. Також нею були підтверджені факти ухилення відповідачки від надання допомоги спадкодавцю та нею доведено, що відповідачка мала матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу, але не надавала її. Однак ці докази судом не були взяті до уваги при ухваленні рішення.

Зазначає, що судом першої інстанції також не було взято до уваги надані позивачкою докази про наявність у спадкодавця хронічних захворювань, внаслідок чого він був направлений на навчання у спеціалізовану санаторну школу-інтернат №20 міста Києва для осіб із закритою формою туберкульозу. Звертає увагу, що всі заходи по підтриманню здоров`я спадкодавця, зокрема, планові щеплення, планові та позапланові лікарські огляди, відвідування додаткових спеціалістів (логопед, фтизіатр, окуліст, рентгенолог, імунолог, хірург), організація оздоровчих і лікувальних поїздок у дитячі табори та санаторії здійснювалися без найменшої допомоги з боку відповідачки тільки позивачкою, про що свідчать довідки, додані до справи.

Стверджує, що спадкодавець проживав разом із позивачкою, про його загрозливий стан здоров`я вона неодноразово повідомляла відповідачку, але жодного разу за всі 14 років відповідачка, яка усвідомлювала свій обов`язок і мала можливість його виконувати, не вчиняла необхідних дій. Ці обставини визнавалися відповідачкою, проте судом першої інстанції не розглядалися і, відповідно, не були взяті до уваги.

Вказує, що відповідачка сама письмово визнала, що не надавала спадкодавцю потрібної допомоги, відмовлялася сприяти поліпшенню стану його здоров`я. Також відповідачка письмово підтвердила, що піклування про онука здійснювала тільки позивачка та члени її сім`ї. Однак ці письмові показання відповідачки не були враховані судом першої інстанції.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Мінковська А.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що позивачкою, крім власних хибних припущень та тверджень, не надано жодних доказів наявності безпорадного стану та доказів хронічної хвороби спадкодавця. Вказує, що твердження позивачки спростовуються наявними в матеріалах справи показами свідків, світлинами та роздруківками зображень із відеозаписів за період з 2005 року по 2018 роки. Вважає, що судом першої інстанції надано належну оцінку всім доказам, як окремо так і в сукупності, та ухвалено законне та обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Боршацький І.В. не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційних скарг до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3

Біологічними батьками ОСОБА_3 були ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2007 року у цивільній справі №2-4878/07, яке набрало законної сили, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були позбавленні батьківських прав відносно їх дитини ОСОБА_3 (а.с. 92-93, т.1).

Згідно з розпорядженням Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації за №1739 від 03 грудня 2007 року зі змінами, внесеними розпорядженням Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації за № 136 від 08 лютого 2008 року, позивачку ОСОБА_1 , як бабу по материнській лінії, було призначено опікуном над малолітнім ОСОБА_3 (а.с.104-105 т.1).

Відповідачка ОСОБА_2 є бабою ОСОБА_3 по батьківській лінії.

ІНФОРМАЦІЯ_1 неповнолітній ОСОБА_3 помер. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 10 грудня 2019 року причиною смерті ОСОБА_3 була травма при падінні з висоти.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, зокрема, на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 .

Установлено, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулась позивачка ОСОБА_1 , як його баба по материнській лінії та відповідачка ОСОБА_3 , як його баба по батьківській лінії, як спадкоємці за законом.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У відповідності до ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка ОСОБА_1 посилалась на те, що за життя ОСОБА_3 потребував стороннього догляду, виховання, піклування та навчання, про що було відомо відповідачці ОСОБА_3 . Однак відповідачка злісно ухилялася від своїх обов`язків, покладених на неї законом, щодо утримання та піклування про свого онука.

У суді першої інстанції свідок ОСОБА_7 показала, що вона є близькою подругою дочки відповідачки та була знайома з покійним онуком відповідачки. Вона бачила, що ОСОБА_3 майже кожні вихідні проводив у відповідачки, на свята також був у них. Відповідачка завжди готувалася до його приїзду, готуючи його улюблені страви. Також відповідачка купувала дитині нові речі та декілька разів купувала йому телефон, оскільки постійно він його губив. Крім того, відповідачка займалася похованням онука, позивачка приїхала в морг із запізненням. Розрахунок за обряд поховання здійснила відповідачка, яка в подальшому облаштувала пам`ятник на могилі онука. При спілкуванні з дитиною, вона помітила, що ОСОБА_8 видавався звичайним підлітком, однак був замкнутим. Також їй відомо, що відповідачка не могла бути опікуном дитини, оскільки піклувалася своєю матір`ю, яка перебувала в безпорадному стані і не могла себе обслуговувати.

Свідок ОСОБА_9 у суді першої інстанції пояснила, що вона є рідною сестрою відповідачки, неодноразово відвідувала онука відповідачки у його іншої бабусі і привозила дитині речі, оскільки позивачка ніколи не купувала дитині нові речі, не готувала домашню їжу (дитина завжди перебував у державних закладах-інтернатах). Також їй відомо, що позивачка відправила онука зі зламаною рукою в дитячий табір. Відповідачка завжди купувала дитині нові речі, готувала йому смачну їжу перед його приїздом.

За змістом ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Відповідно до ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Згідно зі ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні (ч.1 ст.257 СК України).

При цьому, за змістом ст.265 СК України, баба, дід зобов`язані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо у них немає матері, батька або якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, за умови, що баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У відповідності до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 453/968/17, позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

При цьому відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.

Такі ж висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2020р. у справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20); у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019р. у справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018р. у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18).

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 не надала суду належних і допустимих доказів того, що спадкодавець ОСОБА_3 перебував у безпорадному стані.

Також ОСОБА_1 не довела, що сам ОСОБА_3 чи вона, як його опікун, зверталися до відповідачки ОСОБА_2 з проханням про допомогу, догляд та утримання, однак відповідачка ухилялась від такого утримання ОСОБА_3 .

Допитані у суді першої інстанції свідки не зазначили конкретні обставини безпорадного стану спадкодавця та визнали, що останній не мав хронічних захворювань, відвідував навчальний заклад, займався спортом. Не підтвердили в судовому засіданні свідки, що ОСОБА_3 перебував у безпорадному стані і мав хронічні захворювання, у зв`язку з чим потребував стороннього догляду.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги надані позивачкою докази про наявність у спадкодавця хронічних захворювань, внаслідок чого він був направлений на навчання у спеціалізовану санаторну школу-інтернат №20 міста Києва для осіб із закритою формою туберкульозу, оскільки сам факт такої хвороби не свідчить про перебування ОСОБА_3 у безпорадному стані в розумінні ч.2 ст.1259 ЦК України. Ця обставина унеможливлює задоволення позовних вимог про усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

З цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що всі заходи по підтриманню здоров`я спадкодавця, зокрема планові щеплення, планові та позапланові лікарські огляди, відвідування додаткових спеціалістів (логопед, фтизіатр, окуліст, рентгенолог, імунолог, хірург), організація оздоровчих і лікувальних поїздок у дитячі табори та санаторії здійснювалися тільки позивачкою.

Той факт, що ОСОБА_1 , як законний опікун ОСОБА_3 , можливо в більшому обсязі, ніж ОСОБА_2 , брала участь у його матеріальному утриманні, не є достатньою підставою для застосування такого крайнього заходу як усунення від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 (див. правовий висновок Верховного Суду, викладеного у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 453/968/17).

Крім того, аналіз ст.265 СК України вказує на те, що баба, дід зобов`язані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо у них немає матері, батька або якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, лише за умови, що такі баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу.

Позивачка ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що відповідачка ОСОБА_2 за своїм станом здоров`я та матеріальним станом мала об`єктивну змогу надавати матеріальну допомогу спадкодавцю ОСОБА_3 .

Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки у справі не встановлено одночасної сукупності всіх обставин, передбачених ч.5 ст.1224 ЦК України, для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи та обставини, на які посилається позивачка в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та неправильне застосування норм процесуального права, які передбачені ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 травня 2024 року.

Головуючий

Судді: