УХВАЛА

09 травня 2024 року

м. Київ

справа № 752/2277/22

провадження № 61-6400ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Синельникова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року, ухвалу Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України» про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення невиплаченої заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ «НСТУ», у якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ АТ «НСТУ» від 16 листопада 2021 року № 856;

- визнати незаконним та скасувати наказ від 08 грудня 2021 року № 6941-ос про відсторонення її від роботи;

- зобов`язати відповідача провести з нею розрахунок при звільненні та виплатити заробітну плату за один день в сумі 1 580,14 грн;

- зобов`язати відповідача сплатити їй середній заробіток з дати звільнення до дня ухвалення рішення суду;

- визнати незаконним та скасувати наказ від 13 грудня 2021 року № 7010-ос про її звільнення;

- поновити її на посаді продюсера виконавчого творчого об`єднання «Суспільна студія» творчо-виробничого об`єднання «UA:ПЕРШИЙ» дирекції телебачення;

- зобов`язати відповідача виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди в розмірі 150 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року заяву ОСОБА_1 про відвід судді Гуля В. В. залишено без розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року визнано неподаною та повернуто.

Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року, ухвалу Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2023 року визнано неподаною та повернуто.

12 лютого 2024 року ОСОБА_1 подала до Великої Палати Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року, ухвалу Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2023 року.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року, ухвалу Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2023 року передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 березня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року, ухвалу Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2023 року визнано неподаною та повернуто.

02 квітня 2024 року ОСОБА_1 повторно подала до Великої Палати Верховного Суду касаційну скаргу, яку називає наказом, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року, ухвалу Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2023 року, в якій стверджує, зокрема, про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи до Вищого антикорупційного суду як суду першої інстанції для розгляду справи по суті.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року, ухвалу Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2023 року передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 травня 2024 року справу передано судді-доповідачеві Синельникову Є. В.

Європейський суд з прав людини, застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання. Для прикладу, ЄСПЛ констатує зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з ЄСПЛ вживає образливі, погрозливі або провокативні висловлювання проти уряду-відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, проти ЄСПЛ, його суддів, секретаріату ЄСПЛ або його працівників (ухвали щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14 травня 2004 року (Rehak v. the Czech Republic), заява № 67208/01), «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 04 лютого 2003 року (Duringer and Grunge v. France), заяви № 61164/00 і № 18589/02).

Частинами першою-третьою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема верховенство права і неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

За змістом частини другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним.

У процесуальних відносинах, намагаючись донести певну думку до суду, учасники судового процесу, їхні представники, інші особи мають ретельно підбирати слова, а також з обережністю виявляти емоції щодо інших учасників, їхніх представників, суду, осіб, які не беруть участь у судовому процесі. Суд не повинен толерувати використання нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів, зокрема для надання характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду (суддям). Такі слова та символи не можна використовувати ні у заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні у виступах учасників судового процесу та їхніх представників (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц, від 14 березня 2019 року у справі № 9901/34/19, від 07 листопада 2019 року у справі № 9901/324/19). Їхня наявність є достатньою для повернення, залишення без розгляду заяв, скарг, клопотань.

Використання нецензурної лексики, образливих та лайливих слів, символів, світлин аморального характеру зокрема є неприпустимим ані у заявах щодо суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, зокрема й касаційній скарзі та додатках до неї, ані у виступах учасників судового процесу та їх представників. Такі дії є свідченням зловживанням наданими правами.

Використання учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями), з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги до честі, гідності зазначених осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пунктам 2 і 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга вказаної статті). З огляду на це вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14?ц, провадження № 14-92цс19).

Подібні висновки також сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 9901/23/21 (провадження

№ 11-64заі21), у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 274/4944/20 (провадження № 61-393св21).

В ухвалах від 27 грудня 2023 року і від 21 березня 2024 року Верховний Суд визнавав подання ОСОБА_1 касаційної скарги виявом неповаги до суду та зловживанням процесуальними правами і повертав касаційну скаргу.

За загальним правилом, повернення заяви, скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення.

Подана ОСОБА_1 касаційна скарга, яка названа наказом, містить наступні вислови:

«… систематично і зухвало порушують норми матеріального права…, порушення суддями міжнародних договорів України…»;

«…цілком очевидно невиконання суддями рішень Конституційного Суду…»;

«…на кричущі факти зловживання суддями корпоративними правами та фактично узурпування суддівської гілки влади особами, які б мали захищати державний суверенітет України…»;

«…визнати дії посадових осіб суддів… неналежними у виконанні своїх службових обов`язків, через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним правам, свободам та інтересам…»;

«…визнати дії посадових та документи, прийняті службовими особами, такими,…що свідчать про узурпацію судової влади»;

«Констатую доведений факт, що юридична особа Велика Палата Верховного Суду в особах, призначених на виконання зобов`язань, бере участь у поваленні конституційного устрою в Україні, займається катуванням жінки Наталія…»

Таким чином ОСОБА_1 знову наводить у поданій касаційній скарзі безпідставні та образливі характеристики й звинувачення окремих суддів, судів та судової влади загалом. Заявниця наказує вчинити певні дії.

Отже продовжують існувати обставини, які стали підставою для повернення ОСОБА_1 касаційних скарги ухвалами Верховного Суду від 27 грудня 2023 року і від 21 березня 2024 року.

Відповідно до змісту частини третьої статті 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

З огляду на триваюче зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами, подана нею касаційна скарга, яка містить образливі висловлювання, звинувачення, накази і не містить підстав касаційного оскарження, визначених процесуальним законом, підлягає поверненню.

Доцільно наголосити, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 2, 43, 44, 260, 263, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 липня 2023 року, ухвалу Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2023 року- повернути особі, яка подала касаційну скаргу.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Синельников