Справа №345/1513/24
Провадження № 2/345/476/2024
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.05.2024 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі

головуючого судді Онушканича В. В.

з участю секретаря судового засідання Слободян Т.Я.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що 15.08.2000 року вона купила квартиру по АДРЕСА_1 , яку записала на свого сина ОСОБА_4 . З часу купівлі квартири по даний час позивачка її утримує та проживає в ній. Відповідачка ОСОБА_1 з часу знайомства з її сином жодного дня в спірній квартирі не проживала та не була зареєстрована по даний час, навіть ніколи не мала ключів.

Позивачка зазначає, що у 2010 році у зв`язку із збігом тяжких обставин їхньої сім`ї, квартиру було формально переписано. Так із самого договору купівлі-продажу квартири від 10.03.2010 року зрозуміло, що ця квартира була переписана нею ОСОБА_3 по довіреності від сина ОСОБА_4 на відповідачку ОСОБА_5 виключно із збігом тяжких обставин, оскільки її син на той час обвинувачувався за ст.212 КК України.

Позивачка зазначає, що з метою допомоги своєму сину ОСОБА_6 , який був у скрутному матеріальному становищі, вона формально переписала цю квартиру без коштів, без сина (по довіреності від нього) на тодішню його співжительку ОСОБА_1 , яка зобов`язалася переписати квартиру назад після завершення кримінального провадження щодо сина позивачки.

02.02.2012 року вироком Івано-Франківського міського суду ОСОБА_4 засуджено до 2 років позбавлення волі зі сплатою штрафу в розмірі 2 млн. 643 тис. 828 грн. з конфіскацією всього належного йому майна. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.04.2022 року сина позивачки ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Позивачка зазначила, що у 2023 році відповідачка несподівано для позивачки та її сина подала позовну заяву до суду з вимогою виселити позивачку.

Позивачка наголошує, що договір купівлі-продажу підписаний нею під впливом тяжких обставин, без наміру створення правових наслідків. Крім того при укладенні договору купівлі-продажу ні позивачка, ні відповідачка не намагалися досягнути реального настання правових наслідків, що обумовлені договором купівлі-продажу. Тому позивачка змушена звернутися до суду та просить визнати договір купівлі-продажу від 10.03.2010 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 недійсним з підстав його фіктивності.

Відповідачка подала відзив на позовну заяву. З позовом категорично не згідна. Позивачка стверджує, що вона купила квартиру, записала на свого сина ОСОБА_4 , хоча в договорі купівлі-продажу від 15.08.2000 року видно, що квартиру купував саме син позивачки. Відповідачка зазначає, що кримінальне провадження щодо сина позивачки ОСОБА_4 було закрите 11.04.2022 року у зв`язку із закінченням строків давності, тобто пройшло уже 2 роки і ніхто з них: ні позивачка, ні її син за весь час не виявляли бажання повернути цю спірну квартиру, що ставить під сумнів усі слова позивачки.

Відповідачка наголошує, що на момент укладення договору вона перебувала у декретній відпустці по догляду за однорічною дитиною, про історію з притягненням ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності дізналася 02.02.2012 року, коли був винесений вирок. На момент оформлення договору купівлі-продажу вона уже розірвала стосунки із сином позивачки ОСОБА_4 , він сам вмовив її прийняти оформлення цієї квартири в якості допомоги спільним дітям на майбутнє, а саме ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Старший син ОСОБА_10 народився ще до того, як відповідачці виповнилося 16 років і тому син позивачки боявся відповідальності перед законом за статеві зв`язки з неповнолітньою, що потягли за собою вагітність. Тому усі спроби позивачки зробити її винною є абсолютно безпідставними і нічим не підтвердженими.

Відповідачка зазначає, що позивачка у своїй заяві прямо стверджує, що разом із сином ОСОБА_4 з метою ввести в оману слідчі органи, ввели в оману відповідачку, тобто заради уникнення конфіскації і заради уникнення покарання сина позивачки за зв`язки з неповнолітньою та ухилитися від сплати аліментів ОСОБА_11 вмовив відповідачку прийняти цю квартиру, за яку вона кожного року сплачує податок на нерухоме майно. Тепер позивачка вирішила квартиру повернути, хоча особисто їй ця квартира ніколи не належала. Позивачка занадто жадібна, її не цікавить і ніколи не цікавила доля ж її онуків.

Відповідачка категорично заперечує проти задоволення цього позову і вважає, що він не може бути задоволений ні з моральної, ні з юридичної точки зору. Тому в задоволенні позову просить відмовити.

Позивачка подала відповідь на відзив. Зазначає, що у зв`язку із важкими обставинами вона довірила квартиру відповідачці. В 2010 році відповідачка брехала, що перепише квартиру назад. Потім захворіла і відволікала. 3 2015 року по 2021 рік відповідачка говорила, що тепер не може переписати, бо знаходиться під слідством за шахрайство. Спочатку позивачка думала, що відповідачка жартує, бо в її сім`ї багато квартир і вона говорила спочатку, що перепише квартиру назад, але згодом агресивно накричала на неї.

Позивачка просить врахувати, що вона постійно допомагала відповідачці та її дітям і грошима, і продуктами. Щодо заборгованості за квартплату, позивачка зазначає, що всі попередні роки вчасно оплачувала всі квитанції. Проте заборгованість виникла, але тільки через те, що вона хворіла, а також хворів ще один її син ОСОБА_12 . Позивачка вважає, що наявні підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним у зв`язку із його фіктивністю. Тому просить позов задоволити.

Відповідачка подала заперечення. Зазначила, що все, що позивачка зазначила у відповіді на відзив, є абсолютною брехнею та намаганням позивачки очорнити відповідачку. Позивачка, укладаючи спірний договір купівлі-продажу, виконувала волю свого сина ОСОБА_4 і немає жодного доказу, що це не так. Також вона не має ніякого морального права позбавляти дітей відповідачки права на володіння цією квартирою в майбутньому. Тому відповідачка просить в задоволенні позову відмовити.

Позивачка та її представник в судове засідання повторно не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином. При цьому представник позивача подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в розгляді іншої справи. Позивачкою також подана заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю її адвоката в іншій справі.

Водночас положення статті 223 ЦПК України вказують на необхідність врахування судом поважності/неповажності повідомлених позивачем суду причин своєї неявки до суду в залежності від того, чи є ця неявка першою чи повторною, та передбачають настання процесуальних наслідків у кожному конкретному випадку.

У разі першої неявки позивача в судове засідання та при умові, що суд визнав поважними повідомлені позивачем суду причини неявки в судове засідання, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні відповідно до пункту 2 частини другої статті 223 ЦПК України. У постановах Верховного Суду: від 11 січня 2023 року у справі №500/3032/18 (провадження № 61-19742св21), від 12 січня 2023 року у справі №205/3009/16 (провадження №61-6033св22), від 14 лютого 2023 року у справі №947/15909/21 (провадження №61-10773св22), від 22.03.2023 року у справі №755/201179/21 (провадження №61-12710св22) зазначено, що причини повторної неявки позивача в судове засідання правового значення не мають.

Враховуючи, що неявка позивачки та її представника в судове засідання є повторною, з огляду на вищевказане, суд не дає оцінки поважності причин їх неявки в судове засідання.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Таким чином, враховуючи, що неявка позивачки та її представника є повторною та не перешкоджає розгляду справи, суд, з урахуванням положень п.2 ч.3 ст.223 ЦПК України, постановив провести розгляд справи без участі позивачки та її представника.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та запереченні. Наголосили, що спірний договір купівлі-продажу, який укладений між відповідачкою та ОСОБА_4 , є дійсним. ОСОБА_4 насправді передав їй квартиру замість сплати аліментів на утримання їхніх неповнолітніх дітей. Покликання позивачки, що договір купівлі-продажу квартири є фіктивним абсолютно голослівні та не заслуговують на увагу. Тому відповідачка та її представник просять відмовити в задоволенні позовних вимог.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин.

Суд, заслухавши пояснення відповідачки та її представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 10.03.2010 року між ОСОБА_4 , від імені якого діяла позивачка ОСОБА_3 , з однієї сторони та ОСОБА_5 з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу (а.с.7-10). За умовами даного договору продавець передав у власність, а покупець прийняла у власність належну продавцю квартиру АДРЕСА_2 .

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61?1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Водночас, в порушення вимог ст.ст. 12, 80, 81 ЦПК України, стороною позивача не доведено, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 10.03.2010 року, який укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , має ознаки фіктивності, що обидві сторони мали умисел на приховування справжніх намірів при укладенні договору. Позивачка не довела належними та допустимими доказами відсутність в учасників оспорюваного правочину наміру створити юридичні наслідки, а наявність кримінального провадження відносно ОСОБА_4 не була безумовною підставою для обмеження його у праві розпоряджатися належною йому квартирою. Крім того, у пункті 10 договору вказано, що такий не носить характеру фіктивного або удаваного та не є зловмисним, відповідає дійсним намірам сторін. Також право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі вказаного договору.

До того ж стороною позивача не доведено, яким чином укладення оспорюваного договору купівлі-продажу порушує її права.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду з позовом за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням викладеного для вирішення спору, що виник на підставі звернення до суду позивача, який вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої, зокрема майнові права, суду необхідно встановити наявність у позивача таких прав, факт їх порушення і у зв`язку із зазначеним з`ясувати, чи правильний спосіб захисту свого права ним обрано.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 367/3853/16-ц (провадження № 61-7930св19) вказано, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. Відсутність порушеного права та інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

В постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18) зазначено, що тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій у справі № 761/12692/17, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду виходив з того, що при відмові у задоволенні позову, суди зробили правильний висновок, що позивач не була стороною оспорюваного договору, і відсутнє порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, саме на момент укладення цього правочину.

В постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22) зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно до наведених правових висновків особа, яка не є стороною договору, має право на його оспорювання лише у разі, якщо такий договір стосується прав та/або інтересів цієї особи. Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення. Виходячи з наведеного, право, що не порушено, не підлягає захистові.

У ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо. Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 серпня 2021 року у справі № 751/7374/17 (провадження № 61-26072св18), від 09 червня 2021 року у справі № 607/13749/16-ц (провадження№ 61-22409св19).

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 не було стороною оспорюваного договору купівлі-продажу. При укладенні вказаного договору вона діяла від імені ОСОБА_4 на підставі довіреності, яка посвідчена 22.02.2010 року приватним нотаріусом Краснощок Л.М. Київського міського нотаріального округу по реєстру №227. Покликання позивачки, що квартира, яка була предметом договору, належала їй, є абсолютно безпідставними. Відповідно до п.2 договору квартира по АДРЕСА_1 належала власне ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 15.08.2000 року приватним нотаріусом Тихан О.М. Калуського міського нотаріального округу по реєстру №Д-801 і зареєстрована в Івано-Франківському бюро технічної інвентаризації номер запису:3213/6 в книзі:99, реєстраційний номер :29784828. Вказана обставина не спростована позивачкою.

Крім того, покликання позивачки, що внаслідок укладення договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 порушене її законне право на проживання у вищевказаній квартирі спростовуються п.13 договору. А саме у вказаному пункті договору дослівно зазначено наступне «Я, ОСОБА_3 , представник продавця, підтверджую, що права користування вищевказаною квартирою у третіх осіб, в тому числі малолітніх чи неповнолітніх дітей, немає, що підтверджується довідкою, виданою 10.03.2010 року житлово-експлуатаційною конторою за №576».

За таких обставин, оскільки ОСОБА_3 не була стороною оспорюваного договору купівлі-продажу і не довела порушення її прав та охоронюваних законом інтересів саме на момент вчинення цього правочину, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, ст.ст. 16, 202, 203, 215, 234 ЦК України, ст.ст. 81,89, 259, 265, 268 ЦПК України, -

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 21.05.2024року.

Суддя Володимир ОНУШКАНИЧ