ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2571/24 Справа № 193/652/22 Суддя у 1-й інстанції - Томинець О.В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Бондар Я.М., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Лідовскої А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №193/652/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Софіївської селищної ради, орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, про визначення місця проживання дитини, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2023 року, ухвалене у складі судді Томинця О.В., повне судове рішення складено 07 грудня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , треті особи: орган опіки та піклування Софіївської селищної ради, орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у шлюбі з відповідачкою у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася спільна дочка ОСОБА_5 . Проте спільне життя не склалося і 07.12.2021 шлюб між ними було розірвано за рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області.

З 2021 року позивач працює у Республіці Польща, має у цій країні власний бізнес, отримує високий дохід, винаймає житловий будинок. З травня 2022 року малолітня дитина проживає разом з ним у Республіці Польща та перебуває винятково на його утриманні. Позивач, як батько малолітньої ОСОБА_6 , виховує її самостійно. Наголосив, що матір з травня 2022 року, тобто після того як вона вивезла дитину з України через війну, і залишила її на нього, не цікавиться її життям та здоров`ям. Повернувшись до України у травні 2022 року відповідачка до цього часу жодного разу не відвідувала її, допомоги на її утримання не надає, тому вважає, що маються підстави для визначення місце проживання дитини саме разом з ним.

Просив визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем його тимчасового проживання у Республіці Польща.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог: орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Софіївської селищної ради Криворізького району Дніпропетровської області, орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Тернівської районної у місті Кривий Ріг ради Дніпропетровської області, про визначення місця проживання дитини, - залишено без задоволення.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини, та виходив виключно з позиції відповідача, що місце проживання малолітньої ОСОБА_5 визначено за взаємною згодою сторін.

Після введення в Україні воєнного стану, до Республіки Польща приїхали ОСОБА_7 разом з їх донькою ОСОБА_5 , де отримали статус осіб, яким надано тимчасовий захист. У травні 2022 року ОСОБА_7 вирішила повернутись до України, однак за наполяганням позивача, з метою забезпечення захисту життя та здоров`я доньки, залишила її з ним, адже повертати дитину до України де триває війна - небезпечно. Після цього, з травня 2022 року, ОСОБА_7 припинила брати участь у вихованні доньки, лише іноді спілкуючись засобами зв`язку. Зважаючи на ускладнені міжособистісні відносини між ними (позивачем та відповідачем), ОСОБА_7 постійно висловлює погрози, що приїде та забере у доньку до України, що свідчить про наявність спору щодо визначення місця проживання дитини.

У ході розгляду справи відповідач ОСОБА_7 фактично визнала позов, адже у своїх поясненнях зазначила, що не заперечує, аби дитина мешкала з батьком у Республіці Польща, визнавши при цьому й ту обставину, що після повернення до України у травні 2022 року вона практично припинила брати участь у вихованні доньки, однак підтримує з нею зв`язок шляхом спілкування через месенджери.

Позивач забезпечив влаштування дитини до навчальних закладів, доступ до медичного обслуговування в межах, передбачених для дитини, якій надано тимчасовий захист як біженки. З 01.04.2022 дитина відвідувала групу VII в ДНЗ № НОМЕР_1 з інтеграційними класами в м. Ожарув-Мазовецький Республіки Польща, а 2023/2024рр. відвідує дитячий садок та «нульовий» клас початкової школи №2 імені Оборонців Варшави. Вказані обставини свідчать про налагодження у дитини сталих соціальних зв`язків, знайомство з новими друзями проживання в сприятливих та сталих умовах для її нормального та гармонійного розвитку. Це також свідчить про те. що на сьогодні проживання дитини з батьком на території Польщі, у стійкому та безпечному середовищі, відповідатиме якнайкращим її інтересам, адже у такому випадку не створюється загроза для її благополуччя та життя.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник адвокат Морозов Є.Є. підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідача адвокат Мудраченко В.М. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підстав повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво серії № НОМЕР_2 ).

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2021 року шлюб між сторонами розірвано (т.1 а.с.14-17).

У період спільного проживання сторін народилась донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що видано свідоцтво, серії НОМЕР_3 від 28.08.2018 за актовим записом №07 (т.1 а.с.15).

Згідно паспорту громадянина України для виїзду за кордон позивача ОСОБА_1 він, починаючи з жовтня 2019 року, періодично виїжджав до Республіки Польща. З 01.02.2022р. позивач знаходиться у цій країні до теперішнього часу (т.1 а.с.168-170).

Позивач має зареєстроване тимчасове місце проживання у Польщі за адресою: АДРЕСА_1 . Даний будинок позивач орендує за договором найму (т.2 а.с.25, 39, 41).

Згідно Дозволу типу В НОМЕР_4 (за перекладом) від 10.08.2022, ОСОБА_8 має дозвіл на роботу на території Польської Республіки строком (т.1 а.с.128,129).

На території цієї іноземної держави позивач заснував та зареєстрував, згідно національного законодавства країни, товариство з обмеженою відповідальністю «DJUMBER GRUP», яке здійснює надання господарської діяльності з розміщення туристів та місць короткострокового проживання, оренди житла, будівельних робіт, тощо. ОСОБА_1 є головою цього підприємства та отримує відповідний прибуток (т.2 а.с.35-41, 47-49).

05.03.2022, тобто вже після повномасштабного вторгнення, до Республіки Польща переїхали також відповідач ОСОБА_7 та малолітня дочка ОСОБА_5 , 2017 р.н. (т.1 а.с.171-173).

Згідно довідок з навчальних закладів (за перекладом) ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01.04.2022 відвідувала групу VІІ в ДНЗ № НОМЕР_1 з інтеграційними класами в м.Ожарув-Мазовецький Республіки Польща, а 2023/2024 роки відвідує дитячий садок та «нульовий» клас початкової школи №2 імені Оборонців Варшави. З цих довідок також видно, що дівчинка ОСОБА_10 проживає за тією ж адресою, що і батько, тобто по АДРЕСА_1 (т.1, а.с.140, 142, т. 2 а.с.27).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд виходив з того, що батько має постійне місце проживання в Республіці Польща, постійне місце роботи, відсутність порушень прав дитини. Рішення про місце мешкання дитини батьками прийнято у відповідності насамперед до її інтересів. Перебування дитини у статусі особи, якій надано тимчасовий захист, який відмінний від статусу батька у цій країні («робоча віза»), жодним чином не обмежує її права чи права сторін під час перебування їх у Республіці Польща, що свідчить про відсутність спору між сторонами.

Апеляційний суд не може повністю погодитись з даним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Частини 1, 2 ст.155 СК України закріплює, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно (ст.157 СК України).

У відповідності з ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Вимогами ч.1 ст.161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, що проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Такий висновок є сталим у практиці Верховного Суду (зокрема постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати КЦС від 14 лютого 2019 року у справі №377/128/18, на яку є посилання в касаційній скарзі).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц вказала, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У Європейській конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом від 3 серпня 2006 року №69-V, зазначено, що предметом цієї Конвенції є у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов`язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця проживання дітей і доступу до них.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім - права батьків.

Подібний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, на яку позивач посилається у касаційній скарзі.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, мають враховуватись об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Основним суб`єктом, на якого має вплив ухвалене рішення у сімейних спорах цієї категорії, є саме дитина.

У спорах про визначення місця проживання дитини мають, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, встановлюватись та отримувати належну правову оцінку всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна також віднести:

- особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності);

- відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною);

- можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків);

- стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги);

- стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо.

Указане тлумачення статті 161 СК України при розгляді категорії справ, що стосуються надчутливої сфери правовідносин (оскільки йдеться не просто про спір між позивачем і відповідачем, а про долю дитини), є сталим та однозначним у практиці Верховного Суду.

Так у постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20 Верховний Суд вказав, що з огляду на введення воєнного стану в Україні, при вирішенні спорів, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя. Суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову батькові у позові, пославшись на те, що суд апеляційної інстанції врахував інтереси дитини, її думку (небажання повертатися в Україну), а також безпеку проживання дитини з матір`ю на території Румунії.

При розгляді справи №127/12587/22 Верховний Суд також брав до уваги введення в України воєнного стану та питання безпеки для дітей. Оцінивши в сукупності всі обставини справи, суд касаційної інстанції погодився із висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову про визначення місця проживання дітей з батьком в Україні (діти проживають в Швейцарії з матір`ю)

Крім того, першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки і права на життя дитини, що проголошено статтею 6 Конвенції про права дитини, а тому, розглядаючи справи про визначення місця проживання дитини з урахуванням особливостей, спричинених введенням в Україні воєнного стану, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, судове рішення має бути спрямованим на забезпечення її безпеки і права на життя.

Як вбачається з матеріалів справи, з 2021 року позивач постійно мешкає та працює у Республіці Польща, має у цій країні власний бізнес, винаймає житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ., має стабільний дохід, адже на території Польщі заснував та зареєстрував ТОВ «DJUMBER GRUP», що здійснює господарську діяльність з розміщення туристів та місць короткострокового проживання, оренди житла, будівельних робіт тощо.

Позивач забезпечив влаштування дитини до навчального закладу, доступ до медичного обслуговування в межах, передбачених для дитини, якій надано тимчасовий захист як біженки. З 01.04.2022 дитина відвідувала групу VII в ДНЗ № НОМЕР_1 з інтеграційними класами в м. Ожарув-Мазовецький Республіки Польща, а 2023/2024рр. відвідує дитячий садок та «нульовий» клас початкової школи №2 імені Оборонців Варшави.

Згідно інформації директора початкової школи №2 ім.Оборонців Варшави: «дитина ОСОБА_5 відвідує дитячий садок у початковій школі №2 ім. Оборонців Варшави в м.Ожарув-Мазовецький. Вона гарна і працьовита дівчинка. У неї багато друзів. Вона співпрацює з дітьми свого класу. Дотримується прийнятих у групі норм і принципів. Бере участь у житті класу та готова допомагати іншим. Виявляє повагу до дітей і дорослих. Використовує ввічливі фрази в різних соціальних ситуаціях. Охоче бере участь у фізичних і музичних іграх, співає пісні. Відвідує додаткові уроки танців. Розуміє вказівки вчителя і виконує їх. Любить малювати. Дівчинка зажди доглянута завжди приводять до школи вчасно, одягнену в чистий одяг, який відповідає температурі на дворі. Кожен день у неї готовий сніданок, повний здорових продуктів. Бере участь у всіх поїздках, організованих вчителями. Для свят та ігор, які проходять у школі, готує відповідні наряди. Дівчинка завжди готова до занять. ОСОБА_10 родом з України та живе з батьком у Польщі. Мама дівчинки їм (педагогам) невідома. Тато приводить дівчину до школи і забирає. Батько дівчинки дуже цікавиться своєю донькою, її розвитком, адаптацією та навчальними досягненнями».

Наведене свідчать про налагодження у дитини сталих соціальних зв`язків, знайомство з новими друзями, мешкання в сприятливих умовах для її нормального та гармонійного розвитку у стійкому та безпечному середовищі, відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, адже у такому випадку не створюється загроза для її благополуччя та життя.

Суд при ухваленні оскаржуваного рішення правильно встановив всі фактичні обставини справи, але не врахував наведених вимог закону та судову практику, надав встановленим обставинам помилкову оцінку.

З огляду на вищевикладене, враховуючи норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення її якнайкращих інтересів, безпеки і права на життя, вік дитини, сталі соціальні зв`язки та психологічну прив`язаність, колегія суддів дійшла висновку, що перебування дитини з батьком в Республіці Польща буде більш відповідати інтересам самої дитини, а тому позовні вимоги слід задовольнити.

Визначення місця проживання дитини з батьком в жодному випадку не позбавляє відповідача батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків, що має також усвідомлювати позивач. При зміні обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку фізичної опіки щодо дитини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: орган опіки та піклування Софіївської селищної ради, орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради, про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем його тимчасового проживання у Республіці Польща.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складений 15.05.2024р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв