КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/4413/18

номер провадження: 22-ц/824/830/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Цуран С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 березня 2023 року у складі судді Колдіної О.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , публічне акціонерне товариство «Айбокс Банк», Святошинський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва, Мітсопулос Атанасіос, про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , публічне акціонерне товариство «Айбокс Банк» (далі - ПАТ «Айбокс Банк»), Святошинський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва, Мітсопулос Атанасіос, про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом виселення.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Аграрний комерційний банк» (далі - ПАТ «Аграрний комерційний банк») борг у розмірі 279 467,47 доларів США, що еквівалентно 2 232 945 грн 08 коп.

Вказувала, що 19 квітня 2013 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві Федоренко А.М. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого документа №2-20/12, виданого 04 квітня 2013 року Голосіївським районним судом міста Києва, на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Аграрний комерційний банк» боргу у розмірі 279 467,47 доларів США, що еквівалентно 2 232 945 грн 08 коп. Одночасно державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошена заборона на його відчуження.

Зазначала, що 20 листопада 2014 року державним виконавцем складено акт опису й арешту майна за адресою: АДРЕСА_1 , та передано на відповідальне зберігання ОСОБА_1 28 листопада 2014 року згідно акту державного виконавця з метою належного збереження майна відповідальному зберігачу забезпечено вільний доступ до будинку АДРЕСА_1 через розпечатування вхідних дверей та попереджено відповідального зберігача про кримінальну або матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна.

Вказувала, що 23 жовтня 2017 року їй був обмежений доступ до описаного майна, не допущено до будинку невідомими особами, які називали себе як родичі, а потім - охороною ОСОБА_2 , про що було подано заяву до Голосіївського УП ГУ НП у місті Києві та повідомлено ПАТ «Айбокс Банк» і Святошинський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва.

Зазначала, що відповідач своїми протиправними діями перешкоджає обов`язку щодо належного зберігання описаного й арештованого майна через обмеження права на вільне пересування по території, на якій воно знаходиться, в добровільному порядку не бажає вирішити даний спір, доступу до будинку не надає, а тому підлягає виселенню із займаного приміщення з метою забезпечення виконання обов`язку по зберіганню описаного й арештованого майна.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди відповідальному зберігачу описаного й арештованого майна згідно акту опису й арешту майна від 20 листопада 2014 року ОСОБА_1 у вільному доступі до будинку АДРЕСА_1 шляхом звільнення даного майна в порядку та спосіб виселення ОСОБА_2 з даного будинку.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачкою не надано достатніх доказів на підтвердження порушення її цивільних прав з боку відповідачки, а також не доведено наявність неправомірних дій відповідачки щодо порушення або невизнання прав позивачки, як зберігача описаного майна. Також суд першої інстанції зазначив, що обраний позивачкою спосіб захисту своїх прав та інтересів не передбачений законом. Такий спосіб захисту як усунення перешкод у користування майном, у тому числі шляхом виселення, належить власнику такого майна. Згідно рішення апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_5 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинами справи, порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 28 листопада 2014 року згідно акту державного виконавця ОСОБА_6 з метою належного зберігання майна відповідальному зберігачу забезпечено вільний доступ до будинку АДРЕСА_1 через розпечатування вхідних дверей та попереджено відповідального зберігача про кримінальну або матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна.

Вказує, що відповідачка ОСОБА_7 , не маючи жодних доказів на передачу їй майна на зберігання, не будучи власником даного майна, 23 жовтня 2017 року перебуваючи вже в будинку, обмежила доступ позивачу до описаного й арештованого майна.

Зазначає, що а ні ОСОБА_7 , а ні ОСОБА_5 , такого зобов`язального права не отримували, власниками цього майна не були і на даний час не набули права власності на реконструйоване майно, в якому складено акт опису й арешту майна.

Звертає увагу, що суд першої інстанції, пославшись на резолютивну частину рішення апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року, не звернув увагу, що в мотивувальній частині цього рішення суду встановлено, що будинок АДРЕСА_1 був реконструйований ОСОБА_3 і його площа збільшилась до 1 385 кв.м.

Крім того, вказує, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки предметом позовних вимог є усунення перешкод в доступі до майна шляхом звільнення даного майна в порядку та спосіб виселення, а не усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, як вказано у оскаржуваному рішенні суду.

Представник ОСОБА_5 - адвокат Шмарьова Т.О. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що відповідальним зберігачем описаного і арештованого майна визнано саме ОСОБА_3 , боржника за виконавчим провадженням ВП НОМЕР_1. Водночас, ОСОБА_1 , як представник ОСОБА_3 за довіреністю (що в акті зазначено нею власноруч), фактично присвоїла собі статус зберігача описаного і арештованого майна.

Зазначає, що дії відповідального зберігача майна ОСОБА_1 не є добросовісними. Як стало відомо з відкритих джерел (Єдиний державний реєстр судових рішень, номер рішення 107421433, у поєднанні з даними порталу Судової влади України, де представлено прізвища й імена осіб) Голосіївським районним судом міста Києва розглянуто судову справу №752/1597/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності та виключення майна з опису (у справі було заявлено і інший позов; інформація у відзиві обмежується зацікавленими особами). ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

Також вказує, що позовна вимога стосується виселення ОСОБА_2 , підданої його величності короля Великобританії. Проте наразі титульним власником будинку виступає громадянин Греції Атанасіос Мітсопулос, залучений до участі у даній справі як третя особа.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

З Єдиного державного реєстру судових рішень, до персоніфікованих даних якого відповідно до ч.5 ст.7 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають право на повний доступ, вбачається, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 січня 2013 року позов ПАТ «Аграрний комерційний банк» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_8 на користь позивача 279 467,47 доларів США та судові витрати. У задоволенні позову до ОСОБА_3 відмовлено.

Постановою апеляційного суду міста Києва від 12 березня 2013 року апеляційну скаргу ПАТ «Аграрний комерційний банк» задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 січня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позов ПАТ«Аграрний комерційний банк». Стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Аграрний комерційний банк» 279 467,47 доларів США заборгованості за кредитним договором, а також судові витрати у розмірі по 910 грн 00 коп., з кожного окремо.

На виконання вказаного вище судового рішення, 04 квітня 2013 року Голосіївський районний суд міста Києва видав виконавчий лист № 2-339/12 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Аграрний комерційний банк» 279 467,47 доларів США, що еквівалентно 2 232 945 грн 08 коп.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 квітня 2013 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві Федоренко А.М. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 про примусове виконання рішення суду згідно виконавчого документа № 2-20/12, виданого 04 квітня 2013 року Голосіївським районним судом міста Києва, про стягнення суми боргу з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Аграрний комерційний банк» (правонаступником якого є ПАТ «Айбокс Банк») у розмірі 279 467,47 доларів США, що еквівалентно 2 232 945 грн 08 коп.

Іншою постановою старшого державного виконавця від 19 квітня 2013 року в рамках цього ж виконавчого провадження НОМЕР_1 накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_3 та оголошено заборону на його відчуження.

20 листопада 2014 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві Федоренко А.М. складено акт опису й арешту майна за адресою: АДРЕСА_1 , та передано на відповідальне зберігання представнику боржника за дорученням від 04 жовтня 2012 року ОСОБА_1 .

Також 28 листопада 2014 року згідно акту старшого державного виконавця Федоренко А.М. з метою належного збереження майна відповідальному зберігачу забезпечено вільний доступ до будинку АДРЕСА_1 через розпечатування вхідних дверей.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Отже, особи, які наділені правом на звернення до суду, поділяються на такі дві групи: особи, які звертаються до суду за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів й, відповідно, мають як матеріально-правову, так і процесуальну заінтересованість у конкретному результаті розгляду справи, займають процесуальне становище позивача; особи, які звертаються до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, заінтересованість яких має суто процесуальний характер

й процесуальне становище яких за загальним правилом є відмінним

від процесуального становища позивача.

Гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача, тому він має довести (а суд - встановити), що йому належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких він звернувся до суду.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитися у належності особі, яка звернулася за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 759/23377/20 (провадження № 61-15397 св 23)

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що 23 жовтня 2017 року їй був обмежений доступ до описаного майна, її не допущено до будинку невідомими особами, які назвали себе як родичі, а потім - охороною ОСОБА_2 , про що було подано заяву до Голосіївського УП ГУ НП у місті Києві та повідомлено ПАТ «Айбокс Банк» і Святошинський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачкою не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували порушення її прав, як зберігача арештованого і описаного майна на доступ до нього і його збереження. При цьому матеріали справи не містять доказів порушення законних прав позивачки саме з боку відповідача.

При цьому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що саманаявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 станом на 14 квітня 2018 року за ОСОБА_7 , а також звернення до Голосіївського УП ГУНП у місті Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення та обмеження доступу до майна, яке передано на відповідальне зберігання, не є достатніми та належними доказами на підтвердження порушення прав позивачки, як зберігача описаного майна, а також наявність протиправної поведінки з боку відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Обрання позивачкою неефективного (неналежного) способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

У позові ОСОБА_1 просила відновити її права як зберігача арештованого та описаного майна шляхом виселення відповідача з будинку АДРЕСА_1 .

Однак, як вірно зазначено судом, такий спосіб захисту прав особи, якій на відповідальне зберігання передано майно в межах виконавчого провадження не передбачено ні чиним цивільним законодавством України, ні Законом України «Про виконавче провадження», що є самостійною підставою для відмови в позові.

Водночас апеляційний суд звертає увагу на те, що такий спосіб захисту як усунення перешкод у користуванні майном (у даному випадку будинком АДРЕСА_1 ), у т.ч. шляхом виселення, належить лише власнику такого майна.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2016 року, визнано за ОСОБА_5 право власності право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І. Г. за реєстраційним номером 94, з моменту його укладення.

З наведених підстав апеляційний суд не приймає до уваги та вважає маніпулятивними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, так як предметом позовних вимог є усунення перешкод в доступі до майна шляхом звільнення даного майна в порядку та спосіб виселення, а не усунення перешкод у користуванні майном.

Колегія суддів вважає, що суд першої дійшов вірного висновку, що в даному випадку позивачка звернулась до суду у спосіб не передбачений законом, а належний спосіб захисту в даному випадку не може бути застосований судом, так як стосується прав та законних інтересів іншої особи, яка не є позивачем у цій справі, а відповідного положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції, пославшись на резолютивну частину рішення апеляційного суду міста Києва від 03 листопада 2015 року не звернув увагу, що в мотивувальній частині цього рішення апеляційного суду встановлено, що будинок АДРЕСА_1 був реконструйований ОСОБА_3 і його площа збільшилась до 1 385 кв.м, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані обставини не стосуються предмету доказування у даній справі й не спростовують того, що позивака не довела порушення своїх прав як відповідального зберігача арештованого майна та не може бути належним позивачем у даній справі.

Інші доводи та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі також не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 травня 2024 року.

Головуючий

Судді: