ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/1616/23Головуючий у 1-й інстанції Сіянко В.М.
Провадження № 22-ц/817/443/24 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участю секретаря - Сович Н.А.

без сторін належним чином повідомлених про день, час і місце розгляду справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 604/1616/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 лютого 2024 року, ухваленого суддею Сіянко В.М., повний текст якого складено 26 лютого 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Скалатської міської ради Тернопільської області про визнання права на земельну частку (пай),-

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2023 року ОСОБА_1 , звернувся у суду із позовом до Скалатської міської ради Тернопільської області про визнання за ним права на земельну частку (пай) розміром 1,90 га в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Остап`ївської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області, що належить йому як члену КСП «Вільна Україна» згідно зі Списком громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, що є Додатком 1 до Державного акту серії ТР № 04 від 16 листопада 1995 року, які мають право на земельну частку КСП «Вільна Україна».

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в липні 1982 року він був прийнятий в члени колгоспу «Комуніст» в с. Остап`є Підволочиського району Тернопільської області, де працював до березня 1994 року.

16 листопада 1995 року КСП «Вільна Україна» отримало державний акт на право колективної власності на землю, до якого додано План зовнішніх меж земель, переданих у колективну власність, та Список громадян-членів КСП, які мають право на земельну частку (пай) КСП «Вільна Україна». Позивач є у вказаному списку під № 929. Разом з тим, сертифікат на земельну частку (пай) на ім`я ОСОБА_1 не видавався, що унеможливлює отримати позивачем державний акт на земельну ділянку.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 лютого 2024 року в позові ОСОБА_1 до Скалатської міської ради Тернопільської області про визнання права на земельну частку (пай) відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилається на те, що в мотивувальній частині рішення суд безпідставно зазначив, що ним пропущений строк на звернення до суду, який суд вважав, що наступив у 1995 році. Судом не враховано практику Підволочиського районного суду Тернопільської області, який розглядав аналогічні справи, жителів села Остап`є Тернопільського району Тернопільської області, та задовольнив їхні позовні заяви у таких справах.

Скалатська міська рада, будучи відповідачем у справі, не постановила будь-якого рішення, лише надала повідомлення від 28 грудня 2021 року за № 2652 про те, що на його звернення від 02.09.2021 року №Д-1474-020 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, дане питання розглядалось на сесії міської ради 23 грудня 2021 року та в результаті голосування рішення було не прийнято.

Суд посилаючись у рішенні на недоведеність обставини, які мають значення для справи, не взяв до уваги, що Скалатська міська рада Тернопільської області будь- яких рішень по наданні йому паю, або відмов не приймала. Такі у справі відсутні, що видно з переліку додатків №п/п 1-14, до позовної заяви. Наявні лише листи, які не стосуються сторони відповідача.

Також, суд першої інстанції всупереч вимогам чинного законодавства розглянув справу без належних та допустимих доказів, а саме рішення Скалатської міської ради, не звернув уваги на те, що він, як бувший член КСП, не може бути позбавлений права на частку (пай) у розмірі 1,9 га, яка знаходиться в межах визначених Державним актом серії ТР № 04 від 16 листопада 1995 року КСП "Вільна України" Підволочиського (на той час) району Тернопільської області, де він був включений до Списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства під номером 929.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не поступав.

11 квітня 2024 року Скалатська міська рада Тернопільської області подала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Просить прийняти рішення згідно закону.

18 квітня 2024 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Апеляційну скаргу підтримує та просить задовольнити.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється згідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно із записом в трудовій книжці НОМЕР_1 (запис від 01 липня 1982 року) ОСОБА_1 прийнятий в члени колгоспу «Комуніст» в с. Остап`є Підволочиського району Тернопільської області, який реорганізовано в КСП «Вільна Україна» (а.с. 7-8).

Відповідно до довідки КУ «Трудовий архів Підволочиської селищної ради» Тернопільської області № 331 від 18 серпня 2023 року ОСОБА_1 був членом КСП «Вільна Україна» с. Остап`є з липня 1982 року по лютий 1994 рік (а.с. 33-34).

Згідно з державним актом серії ТР № 04 від 16 листопада 1995 року КСП «Вільна Україна» Підволочиського району Тернопільської області отримало право колективної власності на землю (а.с. 9-10). Позивач ОСОБА_1 був включений до Списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства під номером 929 (а.с. 12).

Відповідно до листа Відділу № 5 Управління у Тернопільському районі ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області № 31-19-0.385-127/307-21 від 14.09.2021, згідно з земельно-обліковими документами сертифікат на земельну частку (пай) ОСОБА_1 , який включений в списки громадян-членів КСП «Вільна Україна» Підволочиського району Тернопільської області Остап`ївської сільської ради не видавався (а.с .15).

Також, листом Відділу № 5 Управління у Тернопільському районі ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області № Д-204/0-235/6-23 від 29.08.2023 повідомлено ОСОБА_1 , що за наслідками аналізу Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), які видаються Підволочиською районною державною адміністрацією по сільськогосподарському підприємству «Вільна Україна» на території Остап`ївської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області записів про видачу громадянину ОСОБА_1 сертифіката на право на земельну частку (пай) не віднайдено (а.с. 16).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права на земельну частку, суд першої інстанції виходив з того, що право на позов у ОСОБА_1 виникло ще у 1995 році, проте своїм правом на подальше документальне оформлення права на земельну частку (пай) не скористався, зайнявши пасивну позицію, тому ним пропущено трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК Української РСР.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

За пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з частиною дев`ятою статті 5 ЗК України 1990 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

За змістом статей 22, 23 ЗК України (у редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Відповідно до роз`яснень, наведених в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ`член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Пунктами 5, 6 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачено, що видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт направо приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Статтею 14-1 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (яка діє з 01 січня 2019 року) встановлено новий порядок використання та розпорядження землями, що залишилися у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, та визначено організацію розподілу земель, що залишилися у колективній власності, яку здійснюють виключно сільські, селищні, міські ради, на території якої такі землі розташовані.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР 1963 року.

Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Статтею 75 ЦК Української РСР передбачено, що позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює у неї цю можливість знати про посягання на права.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на момент паювання був членом колективного сільськогосподарського підприємства «Вільна Україна», включений до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності під номером 929 і 16 листопада 1995 року КСП «Вільна Україна» був отриманий Державний акт на землю серії ТР № 04 від 16 листопада 1995 року, сертифікат на право на земельну частку (пай) із земель КСП «Вільна Україна» на ім`я ОСОБА_1 не виготовлявся та його реєстрація не проводилася.

Отже, право позивача порушено у 1995 році, а з позовом ОСОБА_1 звернувся в листопаді 2023 року понад 28 років. У позові та заяві про поновлення строку звернення до суду за захистом прав позивач вказував, що неодноразово звертався і до селищної ради, і до райдержадміністрації для отримання сертифіката та виділення земельної частки (паю) в натурі, проте дати не зазначає, хоча з 1995 року позивачу було достеменно відомо про отримання сертифікатів на право на земельну частку (пай) іншими членами КСП «Вільна Україна» с. Остап`є, оскільки він постійно проживає в цьому селі. Розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почалось з 1993 року, є загальновідомим фактом, крім того позивач, як член КСП, знав про видачу у 1995 році КСП «Вільна Україна» державного акта на право колективної власності на землю зі списком громадян, які мали право на земельну частку (пай).

Таким чином, суд першої інстанції, об`єктивно оцінивши доводи позивача та докази у справі, правильно визначився із застосуванням положень статей 71, 75, 80 ЦК Української РСР, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.

До того ж, судова практика у спірних правовідносинах є сталою, Верховний Суд неодноразово висловлював подібну правову позицію, зокрема у постановах від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17 (провадження № 61-40068св18), від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18 (провадження № 61-19378св19), від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18 (провадження № 61-6204св19), від 10 лютого 2022 року у справі № 132/1038/21 (провадження № 61-19793св21), від 30 червня 2022 року у справі № 143/849/20 (провадження № 61-1089св21), від 26 квітня 2022 року у справі № 376/1220/20 (провадження № 61-19536св21), від 01 лютого 2023 року у справі № 289/624/21 (провадження № 61-21014св21), від 19 квітня 2023 року у справі № 188/1842/21 (провадження № 61-10530св22).

Доводи апеляційної скарги по суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, яким суд дав належну та правову оцінку, обґрунтовано відмовивши у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 лютого 2024 року - залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 лютого 2024 року залишити без змін.

Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покласти на ОСОБА_1 в межах ним понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 06 травня 2024 року.

Головуючий Н. М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома