Провадження № 22-ц/812/684/24
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 травня 2024 року м. Миколаїв

справа № 487/981/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Темнікової В.І.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану її представником

адвокатом Влащуком Володимиром Миколайовичем,

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва, постановлену 14 березня 2024 року суддею Притуляк І.О., в приміщенні цього ж суду, (дата складання повного тексту ухвали не зазначена), у справі за скаргою

ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

на неправомірні дії посадових осіб Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У грудні 2023 року адвокат Влащук В.М., діючи в інтересах ОСОБА_2 , звернувся зі скаргою на дії уповноважених осіб Заводського відділу ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

Заявник зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 . Його спадкоємцями є неповнолітні діти - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . 25 січня 2023 року приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Бєлік Т.М. винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з обтяженням спадкового майна. Як з`ясувалося, у Заводському ВДВС ММУЮ перебувало виконавче провадження № 6136127, відкрите на підставі виконавчого листа №12-43, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва 03 жовтня 2002 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Постановою державного виконавця від 22 червня 2012 року було накладено арешт на нерухоме майно боржника. 05 серпня 2016 року виконавче провадження закінчено на підставі пункту 6 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року №606-ХІV), у зв`язку із закінченням строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення. За інформацією Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області від 29 грудня 2022 року, виконавче провадження № 6136127 знищено.

Посилаючись на те, що обтяженням майна порушуються права неповнолітніх спадкоємців ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , заявниця просила зобов`язати Заводський відділ ДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяження нерухомого майна, яке було зареєстровано 27 червня 2012 року за № 12675264 на підставі Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 6136127 від 26 червня 2012 року, державним виконавцем Заводського ВДВС ММУЮ Шардіною Г.О.

У відзиві на скаргу начальник Заводського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), просив відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що ОСОБА_2 не може подавати скарги, оскільки не є стороною виконавчого провадження. Також зазначав, що на даний час відсутні визначені положеннями статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», підстави для зняття арешту з майна боржника та прийняття державним виконавцем процесуального рішення щодо припинення обтяження нерухомого майна ОСОБА_10 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2024 року провадження у справі закрито.

Ухвала мотивована тим, що відповідно до приписів пункту 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України, у разі подання заяви особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписаної або підписаної особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано, заява має бути повернута.

Стаття 10 ЦПК України (частина 9) визначає, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, який регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітніх спадкоємців ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не є стороною виконавчого провадження, в межах якого було накладено арешт на майно спадкодавця. Отже, не є суб`єктом права подачі скарги на дії державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, в порядку статті 447 ЦПК України.

Закриваючи провадження у справі, суд застосував правила пункту 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України, за аналогію закону (частина 9 статті 10 ЦПК України).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник заявниці, адвокат Влащук В.М., посилаючись на незаконність, необґрунтованість ухвали суду першої інстанції, порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що 05 серпня 2016 року виконавче провадження, у межах якого накладено обтяження на майно боржника, завершено на підставі пункту 6 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року №606-ХІV), у зв`язку із закінченням строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, виконавчий лист повернуто до суду. На підставі пунктів 1-2 Розділу ІІ «Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» виконавче провадження № 6136127 знищено. Отже, на час смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 мав право розраховувати на те, що його майно буде звільнено з-під арешту у зв`язку з завершенням виконавчого провадження та закінчення строку стягнення аліментів. Проте, не вирішенням питання про припинення обтяження, державний виконавець порушив права ОСОБА_5 , і на даний час це порушення обмежує у правах його спадкоємців.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу керівник Заводського ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального Управління юстиції (м. Одеса) Щербатюк А.І. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, посилаючись на ті ж обставини, якими заперечував проти задоволення скарги.

2.Мотивувальна частина

Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином.

Від представника заявниці ОСОБА_2 адвоката Влащука В.М. надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі заявниці.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що на виконанні Заводського ВДВС ММУЮ

перебувало виконавче провадження № 6136127, відкрите на підставі виконавчого листа № 12-43, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва 03 жовтня 2002 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Постановою державного виконавця від 22 червня 2012 року було накладено арешт на нерухоме майно боржника. 05 серпня 2016 року виконавче провадження закінчено на підставі пункту 6 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 21.04.1999 року №606-ХІV), у зв`язку із закінченням строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення. За інформацією Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області від 29 грудня 2022 року, виконавче провадження № 6136127 знищено.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, а незнятий державним виконавцем арешт майна перешкоджає спадкоємцям у прийнятті спадщини.

Позиція апеляційного суду

Питання процесуального правонаступництва регламентовані частиною першою статті 55 ЦПК України, згідно з якою у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Законодавець не ототожнює «процесуальне правонаступництво» і «заміну сторони виконавчого провадження», оскільки цим інститутам присвячені дві окремі статті ЦПК України - 55 та 442 відповідно. Також це опосередковано випливає зі змісту пункту 28 частини першої статті 353 ЦПК, відповідно до якого ухвала про заміну сторони у справі (процесуальне правонаступництво) та ухвала про заміну сторони виконавчого провадження відокремлені одна від одної як такі, на які можуть подаватись скарги окремо від рішення суду.

На стадії виконання судового рішення як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони у виконавчому провадженні як юридичному процесі правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 442 ЦПК України з урахуванням підстав, визначених статтею 55 ЦПК України. У цьому випадку приписи статті 442 ЦПК України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва у виконавчому провадженні, застосовуються разом з положеннями статті 55 ЦПК України.

Натомість як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється на підставі статті 55 ЦПК України, а в окремих випадках також на підставі частини п`ятої статті 442 ЦПК України. Відповідно, тільки до закінчення виконавчого провадження можна ставити питання про заміну сторони виконавчого провадження, а якщо виконавче провадження закінчене, то заміна відповідної сторони цього виконавчого провадження правонаступником є неможливою без його відновлення відповідно до умов законодавства.

Після закінчення виконавчого провадження не виключається можливість подальшого руху справи як у межах перегляду рішення суду (апеляційний, касаційний перегляд, перегляд за нововиявленими або виключними обставинами), так і в межах виконання рішення суду (поворот виконання, оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження), а також у зв`язку із судовим контролем за виконанням рішення суду. Тож навіть після закінчення виконавчого провадження в учасника справи може виникати ряд процесуальних питань, пов`язаних із захистом його прав та охоронюваних інтересів.

Закінчення виконавчого провадження, у тому числі й у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, не виключає подальшого існування процесуальних правомочностей учасника справи в межах судового провадження, тож не має наслідком заборону здійснення процесуального правонаступництва щодо них. Питання процесуального правонаступництва в усіх випадках вирішується судом, який при його вирішенні повинен дослідити по суті обставини та підстави правонаступництва.

Зазначене відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/3411/14 та від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21).

У справі, що переглядається, встановлено, що діти заявниці, як спадкоємці батька, не були залучені стороною виконавчого провадження і питання процесуального правонаступництва після смерті батька, який був боржником у вказаному виконавчому провадженні, не вирішувалося у судовому порядку.

При зверненні до суду заявниця посилається на порушення прав її дітей, як спадкоємців майна померлого ОСОБА_5 , оскільки вони позбавлені можливості успадкувати майно через накладений на нього арешт. Разом із тим, заяву про заміну боржника у виконавчому листі заявниця, в інтересах дітей не подавала.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 908/386/18 (провадження № 12-85чс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України заява повертається у випадку, коли вона подана особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписана особою, або підписана особою, яка не має права її підписувати. Або особою, посадове становище якої не вказано.

Таким чином, установивши, що заявниця ОСОБА_1 , звертаючись до суду в інтересах своїх неповнолітніх дітей спадкоємців померлого ОСОБА_5 , не була стороною виконавчого провадження, в межах якого був накладений арешт на майно боржника, заяву про заміну боржника у виконавчому провадженні не подавала, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявниця не є суб`єктом права на подачу скарги в порядку статті 447 ЦПК України, тобто не може звертатись зі скаргою на дії державного виконавця в межах виконавчого провадження, яке завершене.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що у цьому випадку законом передбачено інший спосіб судового захисту порушеного права спадкоємців, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту, відповідачами в якому мають бути особи, в інтересах яких накладено арешт на майно у виконавчому провадженні, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2023 року у справі № 463/2924/22.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито закриває провадження у ній.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано закрив провадження у справі.

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без змін відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником

адвокатом Влащуком Володимиром Миколайовичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.В.Крамаренко

В.І.Темнікова

---------------------------------

Повну постанову складено 06 травня 2024 року