Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3368/23 Головуючий у 1-й інст. Недашківська Л. А.
Категорія 10 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М

з участю секретаря

судового засідання Бузган А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/3368/23 за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області про визнання права власності на частки будинку за набувальною давністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Недашківської Л.А.

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 11/60 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належить нині покійній, ОСОБА_2 та 11/30 частин будинку, яка належить нині покійній, ОСОБА_3 , за набувальною давністю.

На обґрунтування позову вказував, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01.06.1982 року він є власником 9/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 і вказана частка будинку становить квартиру АДРЕСА_2 . З 01 червня 1982 року він зареєстрований та проживає у даному будинку. 11/60 частин вказаного будинку належить нині покійній, ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про право на спадщину від 14.05.1984 року. Крім того, 11/30 частин будинку належить нині покійній, ОСОБА_4 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.03.1988 року. Після отримання у спадок частини будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в будинку не проживали, у зв`язку з чим він почав руйнуватись. В 1990 році він за власні кошти та зі згоди інших співвласників здійснив капітальний ремонт будинку. Інші співвласники надали йому згоду здійснити ремонт всього будинку на умовах, що він за власний кошт зробить ремонт, а вони потім з ним розрахуються. Однак, після здійснення ремонту, через відсутність коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 запропонували йому придбати їх частини будинку в рахунок коштів витрачених ним на ремонт, на що він погодився та став проживати на всій площі будинку. Враховуючи те, що ще при житті ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відповідно до усних угод купівлі-продажу за взаєморозрахунком за проведений капітальний ремонт передали йому право власності на спірні частки будинку, які належали їм, а тому проживаючи на всій площі спірного будинку він вважав і вважає, що має право власності на вказаний будинок.

В даний час він вирішив зареєструвати за своєю адресою сина, однак отримав відмову, оскільки йому належить лише 9/20 часток будинку, тому він вирішив укласти відповідні письмові угоди із власниками спірних частин будинку, але з`ясувалося, що вони померли.

Вважав, що проживаючи у вказаному будинку із 1982 року та після проведеного ремонту із 1990 року і до цього часу, володіє вказаним будинком на законних підставах, так як його право ніким не оспорювалось, добросовісно, відкрито, тому у нього є всі підстави бути визнаним власником майна за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що дійсно ним у позовній заяві зазначалося, що при житті ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відповідно до усних угод купівлі-продажу за взаєморозрахунком за проведений капітальний ремонт надали йому право власності на спірні частки будинку, які належали їм, але відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 658 ЦК України право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. На переконання суду першої інстанції ОСОБА_4 не є власником частини спірного майна, але чомусь навіть на ці частини будинку не визнано право власності за набувальною давністю, що прямо вказує на протиріччя при прийнятті судом рішення про відмову у задоволенні позову.

Додає, що він володів спірним майном фактично безтитульно, не спираючись на будь-яку правову підставу володіння чужим майном, адже жодних угод купівлі-продажу, які мали бути вчиненні відповідно до чинного законодавства укладено не було, а тому він вважає, що суд першої інстанції не вірно прийняв рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на титульність володіння ним спірними частинами будинку.

Також вказує, що посилання суду на те, що йому були відомі власники спірних часток будинку не відповідає дійсності, так як ОСОБА_2 та ОСОБА_4 лише повідомили йому, що вони отримали спадщину, а чи приймалося будь-яке рішення щодо державної реєстрації по спірних частинах будинку йому відомо не було, а копії свідоцтва про право на спадщину на ім?я ОСОБА_4 , свідоцтва про право на спадщину на ім?я ОСОБА_2 ним були здобуті лише під час підготовки позовної заяви до суду.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Представник позивача у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити її вимоги, скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Від виконавчого комітету Коростенської міської ради до суду надійшли заява про розгляд справи без участі їх представника.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом під розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником 9/20 частин житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі продажу від 01.06.1982 року, із 01.06.1982 року зареєстрований та проживає в даному будинку. Вказана частка будинку становить квартиру АДРЕСА_2 (а.с.19-20,78).

ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , належало 11/60 частин вказаного будинку, згідно свідоцтва про право на спадщину від 14.05.1984 року (а.с.22).

ОСОБА_4 набула право власності на 11/30 частин будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.03.1988 року (а.с.23-24).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що із змісту позовної заяви вбачається, що позивач придбав житловий будинок у частках у ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в рахунок коштів витрачених ним на ремонт будинку (титульно заволодів нерухомим майном), власники якого відомі, жодних даних на підтвердження факту смерті гр. ОСОБА_4 , факту прийняття спадщини після її смерті не надано, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду з огляду на наступне.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивач має довести факт існування такого нерухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше десяти років.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено такі висновки.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

У постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі № 756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Встановивши, що ОСОБА_1 достовірно знав про те, що власниками частин будинку були ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які за свого життя у встановленому законом порядку не відмовилися від свого права власності на належні їм частки у майні, суд першої інстанцій обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено всіх умов, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Давність володіння могла вважатися добросовісною, якщо позивач при заволодінні спірними частками у будинку не знав і не повинен був знати про відсутність в нього підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі судом не встановлено.

Положення наведеної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Під час розгляду справи позивач не надав доказів, а матеріали справи таких не містять, про те, що він володіє майном не за волею власника і не знав, хто є власником.

Сам по собі факт користування позивачем частинами будинку та проведення ремонтних робіт у них не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.

За таких обставин, суд першої інстанції, правильно встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши наявні у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 06 грудня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 травня 2024 року.

Головуючий Судді