РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024

м.Харків

Справа № 639/419/24

провадження 2/639/583/24

Жовтневий районний суд м.Харкова

у складі: головуючого - судді Єрмоленко В.Б.

за участю секретаря-Семенюк А.Є.

учасники справи:

представник позивача- ОСОБА_1

представники відповідачів- ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа- Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Хаславська Карина Валентинівна про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .. третя особа- Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Хаславська К.В. про визнання недійсним договору дарування 5/20 частин квартири АДРЕСА_1 № 3889 від 15.12.2023, посвідченого 3 особою ОСОБА_7 , укладеним між відповідачами.

Позов мотивовано тим, що квартира перебувала у спільній частковій власності сестер ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . Оскільки відповідач мала незначну частку-5/20 квартири, яка складається з двох ізольованих кімнат, ОСОБА_4 пропонувала ОСОБА_5 через нотаріуса купити інші 15/20 частин, як співвласнику, що має переважне право, а також направлялась представником позивача пропозиція викупити у відповідача 5/20 частин квартири за ринковою вартістю, проте відповіді не було отримано. У жовтні 2023 р. ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні та одночасно просила визнати право власності на 5/20 частин квартири. Під час розгляду справи стало відомо, що ОСОБА_8 15.12.2023 подарувала свою частину квартири ОСОБА_6 .

Представником позивача зазначено, що при укладенні договору дарування відповідач діяла очевидно недобросовісно та зловживала правом, оскільки оспорюваний договір порушує майнові інтереси ОСОБА_4 .На час укладення договору дарування відповідач достовірно повідомлена про наявність в провадженні суду справи та намагання позивача в досудовому порядку врегулювати питання щодо викупу 5/20 частки квартири. ОСОБА_6 не є родичем ОСОБА_5 , не має у власності нерухомого майна.Тобто, на думку представника позивача, очевидно відповідач діяла з умислом, направленим на завдання шкоди позивачу, відмовившись від отримання коштів за частку квартири.З посиланням на ст.ст. 3,12,13,203,204 ЦК України представник позивача просить визнати договір дарування недійсним.

Не погодившись з позовом, представник ОСОБА_6 -адвокат Грайворонський І.В. надав відзив на позовну заяву, в якому стверджує, що вимоги ОСОБА_4 грунтуються на припущеннях та саме поведінка позивача та її представника направлені на позбавлення ОСОБА_6 набутої в дар частини квартири, яку вона має намір використовувати для власного проживання. Потрапити в квартиру вона не має можливості, оскільки змінені замки, а двері мешканці не відчиняють, що змусило її звернутися до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житлом і вселення. Зауважує, що є давньою знайомою сім`ї ОСОБА_5 ,опинилась у складних життєвих умовах через повномасштабну військову агресію РФ проти України.Село Цупівка Дергачівської міської громади Харківської області, де вона проживала, зазнала ніщивних обстрілів окупантів. У червні 2022 р, внаслідок ворожого обстрілу пошкоджено її будинок АДРЕСА_2 . Відповідач зазначає, що їй нема де жити та нема коштів на ремонт або відновлення пошкодженого будинку, тому вимушена була переїхати до Харкова.Дарування частини квартири в зимовий період не є випадковим чи зловмисним, а цілком зрозумілим та виправданим кроком для допомоги не чужій людині. Суду не надано доказів того, що ОСОБА_5 перебувала в зобов`язальних правовідносинах з ОСОБА_4 в статусі боржниці, відтак правочин з дарування не має ознак фраудаторності ( правочин, вчинений на шкоду правам кредитора).На день відчуження частки квартири вона не перебувала під забороною та обтяженням і не може кваліфікуватись як зловживання правом та проявом недобросовісної поведінки відповідачів. Крім того, позивачем не доведено, що договір дарування не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України та/або вимогам інших актів цивільного законодавства ( а.с. 85-87).

Представником відповідача ОСОБА_5 у відзиві на позовну заяву зазначається, що наведені представником позивача у позові висновки Верховного Суду нерелевантні обставинам справи, предмету та підстав позовів. На день укладення спірного правочину ОСОБА_5 не була обмежена у здійсненні свого права власності, в т.ч. правомочності розпорядження 5/20 часток спірної квартири ні законом, ні договором, ні судовим рішення. Наявність спору, що був переданий на розгляд суду, свідчить про відсутність згоди між співвласниками з приводу здійснення ними права власності і абсолютно чітко підтверджує факт відсутності попередньої поведінки відповідача, яка з укладенням спірного договору кардинально змінилась та свідчила б про порушення нею принципу добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них ( ст. 1.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил европейського приватного права).Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторонам, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Ані своїми попередніми заявами, ані фактичною поведінкою чи бездіяльністю відповідач не давала позивачці підстав сподіватись на те, що спірна квартира її не цікавить та вона не буде здійснювати своє право власності, у тому числі право розпорядження належною їй часткою у праві власності. ОСОБА_6 , яка в силу певних життєвих обставин опинилась без даху над головою, у порядку, встановленому законодавством набула право власності та натепер у судовому порядку намагається захистити своє право, яке безпідставно не визнається ОСОБА_4 . Такі факти свідчать, на думку відповідача, про реальність спірного правочину та його вчинення саме для регулювання цивільних відносин та встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків щодо спірної квартири.Матеріали справи не містять жодного доказу, який би підтверджував факт недобросовісності поведінки ОСОБА_5 при укладенні договору , а також доказів того, що правочин вчинений не для регулювання цивільних відносин і не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, а для завдання шкоди правам та інтересам позивачки. ( а.с. 108-113).

У відповіді на відзив представник позивача звертає увагу на те, що з доданих фотографій зруйнованого будинку ОСОБА_6 неможливо встановити коли вони зроблені та в якому стані він знаходиться станом на день пред`явлення позову, а талон повідомлення єдиного обліку від 18.01.2023 не можна вважати доказом. У травні 2023 р., ОСОБА_6 , як внутрішньо-переміщена особа зареєстрована по АДРЕСА_3 , тому твердження відповідача про відсутність місця проживання є спростованими. Обставини, викладені у відзиві відповідачів не спростовують доводів позовної заяви про очевидну недобросовісність , зловживання правом ОСОБА_5 , оскільки оспорюваний договір порушує майнові інтереси позивача ( а.с. 117-119,169-173).

Представником відповідача ОСОБА_6 - адвокатом Грайворонським І.В. надані заперечення на відповідь на відзив, які обгрунтовані тим, що сам факт заперечення права з ухиленням від надання доступу до квартири свідчить про створення перешкод в користуванні житлом.Згідно відповіді поліції ВП №2 ХРУП №3 ГУНП в Харківській області, в ході розгляду матеріалу за заявою ОСОБА_6 здійснювався вихід на адресою спірної квартири, двері ніхто не відчинив, на вказаний номер телефону ОСОБА_4 не відповідає, тому заявнику запропоновано звернутися з позовом до суду. Наведене свідчить про створення перешкод у доступі до квартири, отже саме позивачем вчиняється протиправна поведінка в доступі відповідача до житла. Реєстрація відповідача, як внутрішньо переміщеної особи за іншою адресою на умовах житлового найму, не гарантує право на збереження житла в подальшому та не дає підстав для висновку про забезпечення житлом ( а.с. 165-166).

Заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву надійшли від представника ОСОБА_5 -адвоката Романченко О.М., в яких стверджується, що станом на день укладення спірного правочину відповідач не була обмежена у здійсненні права власності( в т. ч.правомочності «розпорядження») своєю частиною квартири. Наявність спору, що був переданий на розгляд суду, свідчить про відсутність згоди між співвласниками з приводу здійснення ними права власності, а позов ОСОБА_4 грунтується виключно на примущенням.В той же час , згідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватись на припущеннях.Позиція позивача є неприпустимою, а доводи зводяться до голослівних звинувачень та підозр ( а.с. 188-190).

Доводи представника позивача, викладені у додаткових письмових поясненнях, аналогічні аргументам, які містяться у позові ( а.с. 206-208,227).

3 особа- Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Хаславська К.В. в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгяляду справи повідомлялась завчасно, належним чином, про причини неявки суд не сповістила.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 31.01.2024 відмовлено представнику позивача у задоволенні клопотання про витребування у приватного нотаріуса ХМНО копії нотаріальної справи щодо укладення 15.12.2023 договору дарування 5/20 частин квартири АДРЕСА_1 ( а.с. 59,62) .

Суд, вислухавши вступне слово і пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного.

Судом встановлено та підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 належить 3/20 частки, ОСОБА_5 -1/20 частка квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 01.02.2019 Другою Харківською державною нотаріальною конторою. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 09.10.2020 визначені частки у спільній сумісній власності і визначено за ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 частки у розмірі 4/20 частини квартири за кожним. За договором дарування частки квартири, посвідченим 23.04.2021 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 передали у власність ОСОБА_4 по 4/20 частки квартири, а всього 8/20 частки.Таким чином, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_4 - 15/20 частин ( 3/20+4/20+8/20), ОСОБА_5 -5/20 частин ( 1/20+4/20) ( а.с. 13,16,26-29,41,46).

Як вбачається з пояснень представника позивача , 01.10.2021 приватним нотаріусом ХМНО Марюхніч Ж.Є. видано свідоцтво, зареєстроване в реєстрі № 3756, яким надіслано ОСОБА_5 повідомлення про продаж позивачем 15/20 частин квартири.Рекомендований лист повернувся з позначкою поштового зв`язку « за закінченням строку зберігання». 29.06.2023 представником позивача направлена заява-пропозиція з метою врегулювання питання щодо належності відповідачу 5/20 частки квартири та запропоновано викупити зазначену частку у праві спільної часткової власності після проведення оцінки вартості квартири . У жовтні 2023 року ОСОБА_4 в особі представника звернулась до Жовтневого районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_5 про припинення права власності на 5/20 частини квартири, що належить ОСОБА_5 та сплати грошової компенсації та одночасному визнанні за ОСОБА_4 права власності на 5/20 частин квартири ( а.с. 18,21-22,33-39,42).

Згідно договору дарування від 15.12.2023, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Хаславською К.В. за реєстровим № 3889, ОСОБА_5 передала безоплатно 5/20 часток у праві власності на кв. АДРЕСА_1 , а ОСОБА_6 прийняла цей дарунок.

До підписання договору сторони стверджували, що однаково розуміють природу договору, його правові наслідки, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, договір не носить характеру удаваного правочину, сторони не обмежені в праві укладати правочин, правочин відповідає їх намірам. ( а.с. 47).

Позивач, посилаючись на викладені в позові обставини, фактично зазначає кілька підстав для визнання спірного договору дарування недійсним:-правочин вчинено за відсутності дружніх, родинних чи будь-яких інших відносин з обдарованим, відповідач знайшла сторонню особу, яка не мала нерухомості для перешкоджання у вирішенні позивачем питання щодо квартири;-недобросовісна поведінка, зловживання правом, вчинення дій, що порушують права інших осіб, оскільки відповідач достовірно знала про судове провадження,але при укладенні договору дарування повідомила нотаріуса, що квартира у спорі і під забороною ( арештом) не перебуває.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові ( постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 , постанова Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 ).

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах ( постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 ).

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

На час укладення договора дарування ОСОБА_5 не була обмежена у здійсненні свого права власності на 5/20 часток спірного майна і на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, незалежно від співвласника ОСОБА_4 , яка пред`явила позов до ОСОБА_5 з приводу припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності на частину, що належить відповідачу.

Судом не обмежувались суб`єктивні права, свободи та інтереси ОСОБА_5 , не встановлювалась заборона відчужувати власне нерухоме майно або вільно ним розпоряджатися, у відповідача були відсутні будь-які майнові зобов`язання перед іншими особами або домовленості. Не може слугувати підставою для визнання Договору недійсним наявність цивільної справи в суді, оскільки право власності Дроб`язги на 5/20 частин квартири не оспорюється та не є предметом спору у зазначеній справі.

Оспорюваний договір дарування від 15.12.2023, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 містить всі необхідні умови та правові наслідки правочину, відповідає дійсним намірам і волі сторін, нерухоме майно за спірним договором передано дарувальником і прийнято обдарованим , зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

В судовому засіданні представники відповідачів стверджували, що ОСОБА_6 є давньою знайомою сім`ї ОСОБА_5 , яка опинилась в складних життєвих умоваї через повномасштабну військову агресію РФ проти України. Село Цупівка Дергачівської міської громади Харківської області зазнавала і зазнає ніщивних обстрілів окупантів. 13.01.2023 ОСОБА_6 звернулась до відділу поліції № 3 ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області із заявою про те, що в червні 2022 року, внаслідок обстрілу, пошкоджено житловий будинок АДРЕСА_2 .Фіксування наслідків влучання в будинок ОСОБА_6 здійснювали поліцейські.На підтвердження зазначених обставин надані фотознімки пошкодженого будинку , довідка про звернення ОСОБА_6 до Відділу поліції, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 12.05.2023 (а.с.80, 81-82,91-103).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно.

Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Установлено, що станом на час укладення договору дарування від 15.12.2023 ОСОБА_5 мала повне право володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке вона здійснює на власний розсуд.Відтак відсутні підстави вважати, що оспорюваним договором дарування порушуються права та інтереси ОСОБА_4 .

Як вбачається з ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статтях 12, 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження того, що укладення спірного договору дарування не відповідало дійсній волі відповідачів, ОСОБА_5 порушила моральні засади суспільства, здійснила недобросовісно свої права або мала намір завдати шкоди іншій особі, а також зловживала своїм правом у будь-якій формі.

Враховуючи підстави та предмет позову, судом встановлено недоведеність заявлених позивачем обставин для визнання спірного договору дарування недійсним, та як наслідок - відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 89, 259, 264, 265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа- Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Хаславська Карина Валентинівна про визнання недійсним договору дарування № 3889 від 15 грудня 2023 року відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони: позивач- ОСОБА_4 ( РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 );

відповідачі ОСОБА_5 ( РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_5 );

- ОСОБА_6 ( РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 );

Третя особа- Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Хаславська Карина Валентинівна ( м.Харків, пр.Гагарина, 1, літ. А-5).

Повне судове рішення складено 07.05.2024.

СУДДЯ -