ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

24 квітня 2024 року

м. Харків

справа № 645/620/23

провадження № 22-ц/818/491/24

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Маміної О.В. Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Носової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права користування квартирою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2023 року, ухвалене суддею Федоровою О.В.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради, співвідповідача Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради, треті особа, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права користування квартирою, в якому просила суд:

- визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 , жилою площею 13,2 кв. м., та місцями спільного користування: коридори №№ 28, 29, душові № 30, вмивальні №№ НОМЕР_1 , 33, вбиральні №№ НОМЕР_2 , 34. кухню № 35 і комору № НОМЕР_3 , загальною площею 18,6 кв.м.;

- визнати ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1 , жилою площею 13,2 кв. м., та місцями спільного користування площею 18,6 кв.м.;

- виділити у користування ОСОБА_1 житлову кімнату № НОМЕР_4 у квартирі АДРЕСА_1 площею 13,2 кв.м..

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилалася на те, що вона фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . У цій квартирі вона проживала разом з сином ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За цією адресою вони проживали на умовах договору публічного найму, укладеного між КП «Жилкомсервіс» та колишньою дружиною її сина ОСОБА_5 , надрукованому у спеціальному випуску газети «Слобода» №95/1 від 28 листопада 2006 року. Рішенням виконавчого комітету Фрунзенської районної в м. Харкові ради № 170/57 від 18 вересня 2007 року ОСОБА_5 було визнано наймачем квартир АДРЕСА_3 та начальника дільниці №57 Фрунзенської філії КП «Жилкомсервіс» було зобов`язано укласти з ОСОБА_5 договір найму цих квартир, включивши до нього крім неї також її чоловіка ОСОБА_4 і їхнього сина ОСОБА_3 . Договір найму ВАТ «Серп і Молот» із ОСОБА_5 було припинено. Позивачка стверджує, що шлюбно-сімейні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були припинені 03 травня 2011 року, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.10.2011 року шлюб між ними було розірвано. Після розлучення, ОСОБА_6 здійснила дії, спрямовані на відокремлене проживання її самої та сина від колишнього чоловіка. Рішенням суду було виділено у відокремлене користування для ОСОБА_7 та її сина кімнати № НОМЕР_5 за вищенаведеною адресою, а в подальшому зазначена кімната була нею приватизована. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова було змінено умови договору найму квартири АДРЕСА_1 і виділено в користування: ОСОБА_5 і її сина, ОСОБА_3 - житлову кімнату № НОМЕР_5 , площею 16, 2 кв. м.; ОСОБА_4 - житлову кімнату № НОМЕР_4 , площею 13,2 кв. м., в якій, за твердженням позивачки, вона зі своїм сином проживала. Позивачка наголосила, що вона своєчасно сплачує рахунки за комунальні послуги, що підтверджується квитанціями, надавала кошти на придбання необхідних матеріалів для ремонту квартири, за її рахунок було здійснено заміну склопакету, разом із сином своєю працею виконувала поточний ремонт кімнати та місць спільного користування.

Позивачка вказала, що у відповідь на її звернення до адміністрації Немишлянського району Харківської міської ради із заявою від 18.11.2022 року щодо внесення змін до договору найму та виділення їй у користування житлової кімнати № НОМЕР_4 , площею 13.2 кв. м. та надання нового ордеру на вселення та право користування на її ім`я, адміністрація повідомила, що її звернення надіслано до Департаменту житлово-комунального господарства Харківської міської ради для розгляду за належністю питання, проте відповіді в розумний строк їй не надійшло.

Такі обставини, на думку позивачки, свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що згідно наявних архівних матеріалів інвентаризаційної справи реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012 КП «ХМБТІ» Харківської міської ради не проводилось. Вказує, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Вважає, що варто взяти до уваги той факт, що це приміщення утримувалось за її рахунок, комунальні платежі оплачувала також вона, та проживала у ньому тривалий час. Посилаючись на постанову Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі № 686/15695/15-ц відсутність вмотивованої відмови виконавчого органу місцевого самоврядування, в контексті положень ст. 106 ЖК, не позбавляє права особи на звернення за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права до суду, та не є підставою для залишення позову без задоволення. Вказує, що висновки про фактичне місце проживання позивача ґрунтуються на припущеннях, зазначає, що фактичне місце позивача було підтверджено показами свідків, копіями квитанція про оплату комунальних послуг, тому суд першої інстанції у своєму рішення виклав обставини, які не відповідають фактичним обставинам справи. Вважає, що поновлення строку на подання відзив є незаконним, адже причини, які наводить відповідач є необґрунтованими, суд повинен був вирішити справи без урахування аргументів відповідача, викладених у відзиві. Зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення було невірно розтлумачено норми ст. 64,65, 106 ЖК України, а також не було застосовано норми ст. 82 ЦПК України.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довела факту набуття нею права користування спірним житлом у встановленому законом порядку, не надала доказів постійного проживання разом з сином до дня його смерті, у спірній квартирі зареєстрована не була, на час смерті ОСОБА_4 позивачка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (сусідня квартира), тобто остання забезпечена власним житлом, зберігає постійне місце проживання у вказаній квартирі. Крім того, суду не надано доказів порушення, невизнання або оспорювання відповідачами обставин, на які посилається позивачка у своєму позові.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Фрунзенської районної в м. Харкові ради № 170/57 від 18 вересня 2007 року ОСОБА_5 було визнано наймачем квартир АДРЕСА_3 та зобов`язано начальника дільниці №57 Фрунзенської філії КП «Жилкомсервіс» укласти з ОСОБА_5 договір найму цих квартир, включивши до договору найму: наймача - ОСОБА_5 , чоловіка ОСОБА_4 , сина ОСОБА_3 . Договір найму ВАТ «Серп і Молот» із ОСОБА_5 було припинено (а.с. 14).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого Зміївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 24.05.2022 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер, про що складено відповідний актовий запис № 574 (а.с. 22).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 317657335 від 14.12.2022 року квартира АДРЕСА_5 загальною площею 26,3 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м. належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 26).

Шлюбно-сімейні відносини між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були припинені 03 травня 2011 року, рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.10.2011 року шлюб між ними було розірвано.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.10.2012 року було змінено умови договору найму квартири АДРЕСА_1 і виділено в користування: ОСОБА_5 і її сина, ОСОБА_3 - житлову кімнату № НОМЕР_5 , площею 16, 2 кв. м.; ОСОБА_4 - житлову кімнату № НОМЕР_4 , площею 13,2 кв. м.

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (частина друга статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК УРСР).

На підставі ст. 52 ЖК України жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

Положеннями ч. 1 ст. 58 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (стаття 64 ЖК УРСР).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (див. висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що «при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Враховуючи зазначене, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4, 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 23.02.2023 року позивачка ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 29).

З відповіді КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради на адвокатський запит представника позивача від 15.12.2022, вх. № 2110/04-11/22 від 26.12.2022 року вбачається, що згідно даних відділу збереження технічної документації Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради обліковується дві окремі інвентаризаційні справи за адресами: АДРЕСА_2 ; та АДРЕСА_6 . Згідно з наявними архівними матеріалами інвентаризаційної справи реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради не проводилась. Вивченням матеріалів інвентаризаційної справи на квартиру АДРЕСА_5 встановлено, що долучено примірник свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 15.11.2013 року Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради на праві спільної сумісної власності, на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , р. № 8-13-291042 (а.с. 12).

Посилаючись на положення ст. 106 ЖК України, позивачка вважає, що після смерті її сина ОСОБА_4 вона має право користування квартирою АДРЕСА_1 , в якій вона продовжує проживати до цього часу. Вказує, що вона своєчасно сплачує рахунки за комунальні послуги, надавала кошти на придбання необхідних матеріалів для ремонту квартири, за її рахунок було здійснено заміну склопакету, разом із сином своєю працею виконувала поточний ремонт кімнати та місць спільного користування.

Між тим, матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів проживання позивачки, за життя її сина у якості члена його сімї, у спірній квартирі, не представлено доказів надання згоди ОСОБА_4 на її вселення.

Надані суду копії квитанцій про сплату комунальних платежів за періоди з 2019 по 2022 роки, а також договір, предметом якого є заміна склопакету на підтвердження того, що позивач мешкала разом із своїм сином у квартирі АДРЕСА_1 та несла відповідні витрати з оплати комунальних послуг не доводять факту проживання позивачки у спірній квартирі за життя її сина з його згоди.

У апеляційній скарзі позивач вказує, що її фактичне місце проживання було підтверджено також показаннями свідків.

Дійсно, судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Оцінюючи показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 суд першої інстанції вірно врахував, що вони є близькими родичами позивача, а відтак є заінтересованими у вирішенні справи на користь ОСОБА_1 .

Також, надаючи оцінку показанням свідка ОСОБА_10 , суд вірно зазначив, що його показання гуртуються виключно на припущеннях.

Зважаючи на те, що висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367-369, 374, 375, 381- 384, 389-391 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2023 року без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова