КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2024року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/1350/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/7648/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Галаган В.І., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Десята Київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності,-

в с т а н о в и в :

У січні 2023 року позивач звернулась з вказаним позовом, просила:

- визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 , посвідчений 25 вересня 2003 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Васильченко Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 2у-314;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на частину квартири АДРЕСА_1 , виданий державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Шульгою С.В. від 20 листопада 2021 року на ім`я ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі № 2-1525;

- визнати право власності на частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , як спадкоємцем першої черги після смерті батька, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; судові витрати покласти на відповідача (т. 1 а.с. 1-5, 16-20).

На обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 .

За життя 25 вересня 2003 року ОСОБА_3 склав заповіт в рівних частках на належне йому майно на користь позивача ОСОБА_1 та на користь ОСОБА_4 .

Пізніше, 25 вересня 2015 року ОСОБА_3 скасував попередній заповіт та склав заповіт на користь позивача ОСОБА_1 . Однак, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року у справі № 755/10872/18 заповіт від 25 вересня 2015 року визнано недійсним, оскільки за життя та на момент укладення заповіту ОСОБА_3 мав психічне захворювання та не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Вказувала, що 13 січня 2022 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 , який є правонаступником ОСОБА_4 , 20 листопада 2021 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_1 .

Вважала, що оспорюваний заповіт є недійсним також з підстав його складення ОСОБА_3 , який мав психічне захворювання та не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а позивач як єдиний спадкоємець першої черги за законом після смерті батька ОСОБА_3 має право успадкувати всю квартиру, яка належала спадкодавцеві, в той час як ОСОБА_4 , правонаступником якої є відповідач ОСОБА_2 , не являлась спадкоємцем першої черги.

Позивач зазначала, що державним нотаріусом Шульгою С.В. неправомірно видано відповідачу ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на частину спірної квартири, оскільки відповідач не являється спадкоємцем першої черги після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , тому не має права на частину його майна, в той час як позивач є єдиним спадкоємцем першої черги, має успадкувати все майно після смерті свого батька, тому вимушена звернутись з даним позовом до суду (т. 1 а.с. 1-5, 16-20).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 грудня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Десята Київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності - відмовлено (т. 2 а.с. 25-34).

Не погодившись з рішенням районного суду, 19 січня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (т. 2 а.с. 41-45).

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що оскаржуване рішення ухвалено з неповним встановленням обставин справи, що мають значення для справи, рішення містить висновки, які не відповідають дійним обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Звертала увагу, що психологічний стан заповідача ОСОБА_3 не дозволяв йому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Посилалась на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року у справі № 755/10872/18, яким встановлено, що ОСОБА_3 страждав на психічне захворювання, волевиявлення спадкодавця не було вільним і не відповідало його волі, оскільки останній на день складення заповіту не міг усвідомлювати значення дій та керувати ними.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 21ц від 03 березня 2021 року ОСОБА_3 в період підписання заповіту 25 вересня 2015 року страждав на біполярний афективний розлад, беземісійний перебіг, з психотичними симптомами (маячіння збитків). Ступінь виразності психічних розладів був такий, що ОСОБА_3 під час підписання заповіту 25 вересня 2015 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Психічні розлади, що малися у ОСОБА_3 були постійними, стійкими до терапії, спостерігалися у нього як до підписання заповіту, так і безпосередньо після нього. Заповідач протягом багатьох років, а також в період підписання заповіту 25 вересня 2015 року, згідно даних медичної документації та показам свідків, страждав на біполярний афективний розлад, беземісійний перебіг, з психоматичними симптомами (маячіння збитків). В той же час, у висновку судово-психіатричного експерта № 152-ц від 26 лютого 2023 року та висновок судово-психіатричного експерта № 21ц від 03 березня 2021 року зроблені в одній і тій же установі стосовно однієї і тієї ж особи посмертно. Однак, у висновку № 21ц від 03 березня 2021 року була можливість визнати той факт, що особа не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а у висновку № 152-ц від 26 лютого 2023 року можливість встановити факт не спроможності ОСОБА_3 не виявляється можливим. І в той же час, в анемзі хвороби зазначено, що вже починаючи з 1978-1979 р. ОСОБА_3 страждав на психічне захворювання.

Звертала увагу, що в обґрунтуванні та поясненні даних про психічний стан вказано, що ОСОБА_3 більше 20 років страждав на біполярний афективний розлад. Тобто зазначено, та експертизою підтверджено, що до складення першого заповіту 25 вересня 2003 року та відповідно до складення другого заповіту 25 вересня 2015 року психічні розлади у ОСОБА_3 були і описуються вони повністю однаково.

В той же час, при однаковому психічному стані ОСОБА_3 судом першої інстанції ухвалено протилежне рішення, у зв`язку з чим виникає обґрунтоване твердження, що рішення суду прийняте за неповного встановлення обставин справи, що мають значення для справи.

Звертала увагу, що в матеріалах справи не підтверджено жодним доказом факту того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є родичами ОСОБА_3 , рішення про встановлення родинних зв`язків між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 відсутнє. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 2-1525, видане ОСОБА_2 з порушенням норм матеріального права, зокрема п.п. 4.1. та п.п. 4.2. та п. 4. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у зв`язку з чим підлягає визнанню недійсним (т. 2 а.с. 41-45).

Відзив від відповідача ОСОБА_2 до апеляційного суду не надходив.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Марченко В.О. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти скарги і просив рішення районного суду залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, до суду не прибули, причини неявки не повідомили, були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Позивачка ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом 11 квітня 2024 року була сповіщена 05 березня 2024 року врученням повідомлення повнолітньому члену родини (її чоловіку - ОСОБА_6 ) про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату поштового відправлення. Повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи 16 травня 2024 року повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною адресою. Проте, факт належного повідомлення ОСОБА_1 її представник - адвокат Марченко В.О. підтвердив в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Завідувач Десятої Київської нотаріальної контори Ткач Т.В. подала заяву з проханням розглянути справу за відсутності представника (т. 2 а.с. 70-90).

11 квітня 2024 року від імені ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи, з посиланням на зайнятість представника в інших справах. З метою забезпечення права апелянта ОСОБА_1 взяти участь в розгляді справи особисто або за участі представника, судом апеляційної інстанції 11 квітня 2024 року було відкладено розгляд справи на 16 травня 2024 року, повторно сповіщено сторони по справі (т. 2 а.с. 78-90).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 виходив з того, що позивачкою не доведено, а судом не встановлено об`єктивних підстав і доказів для визнання оспорюваного заповіту від 25 вересня 2003 року недійсним, а відтак і заявлені позивачкою похідні вимоги у цій справі задоволенню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції погодився з таким висновком районного суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20.05.1993 року. (т. 1 а.с. 99 зв.).

25 вересня 2003 року ОСОБА_3 складено Заповіт, посвідчений державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Васильченко Л.О., реєстраційний номер № 2у-314, відповідно до якого на випадок своєї смерті ОСОБА_3 заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних частках кожній (т. 1 а.с. 98 зв.-99).

25 вересня 2015 року ОСОБА_3 складено Заповіт, посвідчений державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В., реєстраційний номер № 3-6, відповідно до якого на випадок своєї смерті ОСОБА_3 заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 88 зв.).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 11.01.2018 року, актовий запис № 57 (т. 1 а.с. 87 зв.).

20 лютого 2018 року дочка спадкодавця ОСОБА_3 - ОСОБА_1 звернулась до державного нотаріуса Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом та за заповітом від 25.09.2015 року після смерті батька ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 87, 91 зв., 92).

26 квітня 2018 року цивільна дружина спадкодавця ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернулась із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_3 за заповітом від 25.09.2003 року (т. 1 а.с. 95).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 23.05.2020 року, актовий запис № 1120 (т. 1 а.с. 153).

22 липня 2020 року син ОСОБА_4 - ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Броварського міського нотаріального округу Київської області Авраменко Н.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 151 зв. - 152, 155).

23 червня 2021 року у справі № 755/10872/18 ухвалено рішення Дніпровського районного суду м. Києва, яким визнано заповіт, посвідчений 25.09.2015 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В., реєстраційний номер № 3-6, за яким ОСОБА_3 заповів належну йому на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , - недійсним. Відомості щодо перегляду (скасування, зміни) вказаного судового рішення в Єдиному реєстрі відсутні і на час розгляду справи апеляційним судом (т. 1 а.с. 108 зв. - 111).

27.01.2021 року, 15.09.2021 року, 01.11.2021 року ОСОБА_2 звернувся до державного нотаріуса Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_3 від 25.09.2003 року на частину квартири АДРЕСА_1 , яку не встигла прийняти спадкоємець за цим заповітом мати заявника - ОСОБА_4 у зв`язку із смертю останньої, тобто ОСОБА_2 звернувся із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкової трансмісії (т. 1 а.с. 118, 177 зв., 180 зв. - 181).

20 листопада 2021 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Шульгою С.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно спадкодавця ОСОБА_4 на ім`я її сина ОСОБА_2 на частку квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 201 зв.).

20 листопада 2021 року та 13 січня 2022 року дочка спадкодавця ОСОБА_3 - ОСОБА_1 звернулась до державного нотаріуса Десятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 25.09.2003 року після смерті батька ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 87, 91 зв., 92, 201).

13 січня 2022 року державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Сабадаш О.В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно спадкодавця ОСОБА_3 на ім`я його доньки ОСОБА_1 на частку квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 130 зв.).

За змістом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач стверджувала, що складений 25 вересня 2003 року її батьком заповіт, яким він заповів своє майно ОСОБА_4 і ОСОБА_1 по частині кожному, є недійсним, оскільки на час складання заповіту заповідач не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначені у статті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2000 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції за клопотанням позивачки ОСОБА_1 була призначена судово-психіатрична експертиза (т. 1 а.с. 215-223).

На виконання ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 09.03.2023 року експертами КНП КОР «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» складено Висновок судово-психіатричного експерта № 152-ц від 26.07.2023 року, відповідно до якого ОСОБА_3 протягом багатьох років, а також в період підписання заповіту 25 вересня 2003 року, згідно медичної документації та показанням свідків) страждав на біполярний афективний розлад. Проте, в рамках цієї судово-психіатричної експертизи відповісти на питання, поставлене перед експертами: «Чи міг ОСОБА_3 усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними на момент підписання заповіту на користь ОСОБА_1 та на користь ОСОБА_4 заповіту від 25 вересня 2003 року, що посвідчений Десятою Київською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі під № 2у-314» - не виявляється можливим через недостатність медичних даних та суперечливість показів свідків, які б могли відтворити клінічну картину захворювання у підекспертного у період, який цікавить суд, а саме в момент складання заповіту 25 вересня 2003 року (т. 1 а.с. 233- 250 а).

Будь-яких інших об`єктивних доказів (медичних документів, тощо) на підтвердження неспроможності спадкодавця розуміти значення своїх дій та/або керувати ними на момент підписання заповіту до суду не надано і судом не встановлено. Клопотань про призначення додаткової та (або) повторної судово-психіатричної експертизи сторони по справі не заявляли.

Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням належної оцінки висновку судово-психіатричної експертизи, а також інших досліджених доказів у справі, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування чи зміни оскаржуваного рішення, і висновків суду не спростовують, тому у задоволенні скарги слід відмовити на підставі ст. 375 ЦПК України.

Доводи апелянта цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі ст. 141 ЦПК України, понесені апелянтом судові витрати мають бути віднесені на рахунок апелянта.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 20 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 17 травня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова