Справа № 142/151/24
Провадження № 22-ц/801/1058/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Нестерук В. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2024 рокуСправа № 142/151/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Берегового О.Ю., Ковальчука О.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Піщанського районного суду Вінницької області від 20 березня 2024 року про відмову у видачі судового наказу, постановлену суддею Нестерук В.В., в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини,

встановив:

23 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дати пред`явлення заяви про видачу судового наказу до суду.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив, що він перебував з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах з 2017 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 , який на даний момент проживає з ним та знаходиться на його повному забезпеченні. Угода про сплату аліментів між заявником та боржником не укладалася, тому з метою захисту прав дитини на належне утримання з боку матері, яка проживає окремо, він завертається до суду із заявою про видачу судового наказу. Останні дванадцять місяців боржниця не надавала кошти на утримання дитини та не брала участі в її вихованні, а відтак у нього є підстави вважати, що боржниця і в подальшому буде ухилятися від матеріального утримання дитини.

Ухвалою Піщанського районного суду Вінницької області від 20 березня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини на підставі п. 1 ч.1 ст.165 ЦПК України.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У скарзі зазначає, що висновок суду першої інстанції про відмову у видачі судового наказу є помилковим, оскільки в заяві зазначено обставини постійного проживання дитини разом із заявником, на підтвердження чого до заяви додано відповідний доказ - витяг з реєстру територіальної громади. Вказаний витяг підтверджує, що батько разом із дитиною зареєстровані та проживають за однією адресою.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

За змістом ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу (п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказані норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно з ч. 5 ст. 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Отже, чинне законодавство наділяє правом на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів того з батьків, з ким проживає дитина.

У п. 4, 5 ч. 2 ст. 163 ЦПК України зазначено, що у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено: вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

До заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги (п. 4 ч. 3 ст. 163 СК України).

Пунктом першим частини першої статті 165 ЦПК України визначено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Відмовляючи у видачі судового наказу суд першої інстанції виходив з того, що право на звернення до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить лише особі, з якою проживають діти та яка забезпечує умови їх проживання. Будь-яких доказів фактичного проживання дитини із батьком за адресою їхньої спільної реєстрації, які б дійсно підтверджували їхнє спільне проживання та перебування дитини на утриманні батька, заявником суду надано не було, а витяг з реєстру територіальної громади такі обставини не підтверджує.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 14 травня 2020 травня. Батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.13).

ОСОБА_1 у заяві зазначено, що він разом із малолітнім сином проживає за однією адресою, при цьому мати дитини разом з ними не проживає.

Відповідно до паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , місце проживання ОСОБА_1 з 21 травня 2004 року зареєстровано по АДРЕСА_1 (а.с.7).

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади (№2024/001689379, сформованого 18 лютого 2024 року), місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

Дата декларування (реєстрації) місця проживання - 02 червня 2020 року.

Тобто, місце проживання дитини зареєстровано за адресою, яка співпадає з адресою місця проживання в паспорті ОСОБА_1 ..

Тоді як місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповіддю Піщанської селищної ради №414 від11 березня 2024 року (а.с.20).

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

На момент здійснення реєстрації місця проживання дитини механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлення форми необхідних для цього документів визначалися Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207.

У пункті 3 зазначено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування) (пункт 17 Правил).

Пунктом 5 цих Правил визначено, що батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

У даному випадку батьки дитини за їх спільною згодою зареєстрували місце проживання дитини через місяць після її народження.

Апеляційний суд зважає, що реєстрація місця проживання відбулася, і це при тому, що реєстратор міг відмовити в такій дії при наявності обставин, які б це дозволяли, зокрема, у разі коли подані документи містять недостовірну інформацію або є недійсними.

Однак, такої відмови не було, а тому відомості, внесені до реєстру територіальної громади, підтверджують факт проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з батьком за однією адресою.

Суд першої інстанції, вказуючи про те, що заявником не було надано доказів фактичного проживання дитини із батьком за адресою їх спільної реєстрації не зазначив, які саме докази підтверджують вказану обставину.

Апеляційний суд виходить з того, що реєстр територіальної громади є базою даних, до якого вносяться відомості про особу, місце проживання (перебування) якої задекларовано/зареєстровано.

Витяг з реєстру територіальної громади наданий станом на 18 лютого 2024 року, тобто зазначена в ньому інформації є актуальною.

До вказаної дати, ОСОБА_2 не вчиняла дій для зняття сина з реєстрації попереднього місця проживання та для реєстрації його нового місця проживання, а відтак наданий заявником доказ підтверджує факт проживання сина разом з ним.

Також апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 , отримавши копію апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу не подала, тобто не заперечила той факт, що дитина проживає разом із батьком, а відтак не заперечила підстави звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про видачу судового наказу.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Піщанського районного суду Вінницької області від 20 березня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарження не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.Ю. Береговий

О.В. Ковальчук