КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 373/1304/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/372/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Кулікової С.В., Музичко С.Г.,

при секретарі Даньшиній І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та його поділ,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Свояка Д.В.,-

встановив:

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом.

Позивач просила визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок, загальною площею 113,6 кв.м., житловою площею 60,3 кв.м. (літера АІ, у т.ч. тамбур літера «а», ганок літера «а1») з господарськими будівлями та спорудами (у т.ч. сарай (літера Б), погріб з шийкою, а також земельну ділянку (кадастровий номер :01:093:0243), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частки зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та зазначеної земельної ділянки; стягнути відповідача на користь позивачки судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 1988 році між сторонами укладено шлюб.

16 червня 1992 року рішенням виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради № 91-35 ОСОБА_2 надано у безстрокове користування спірну земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Сторонами у період шлюбу за спільні кошти збудовано житловий будинок та господарські споруди.

У 2017 році за відповідачем зареєстровано право власності на житловий будинок у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

29 серпня 2019 року рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами було розірвано.

ОСОБА_1 вказувала, що оскільки спірне майно набуте сторонами в період шлюбу, відтак належить їм в рівних частках.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2023 рокупозов задоволено частково.

Визнанооб`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 113, 6 кв.м. (житловою площею 60,3 кв.м.) з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнаноправо власності ОСОБА_1 на частину житлового будинку загальною площею 113, 6 кв.м. (житловою площею 60,3 кв.м.) з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримала.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Рішення суду оскаржується в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, щооскільки спірна земельна ділянка набута відповідачем у 2009 році в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами шляхом передачі із земель комунальної власності, відтак вона не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та не підлягає поділу як спільне сумісне майно.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Встановлено, що 13 лютого 1988 року сторони зареєстрували шлюб.

29 серпня 2019 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням виконавчого комітету Переяслав-Хмельницької міської ради народних депутатів № 91-35 від 16 червня 1992 року ОСОБА_2 надано на праві особистої власності в безстрокове користування земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується копією зазначеного рішення.

Рішенням Переяслав-Хмельницької міської ради № 186-28/2 від 24 лютого 2009 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 . Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 566394 від 18 грудня 2009 року, кадастровий номер :01:093:0243.

За час перебування у шлюбі подружжя спільно побудувало на вказаній земельній ділянці житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 листопада 2017 року, вказані споруди належать ОСОБА_2 .

Відповідно до звіту про незалежну оцінку нерухомого майна ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , станом на 07 лютого 2022 року складає 503 560 грн 00 коп.

Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель у споруд площею 0,1000 га, що розташована по АДРЕСА_1 , ринкова вартість об`єкта оцінки станом на 07 лютого 2022 року складає 53 380 грн 00 коп.

Відповідно до копії технічного паспорту на спірний будинок, до складу будинковолодіння входять: житловий будинок загальною площею 113, 6 м2, житловою площею 60, 3 м2 (літери А1, у т.ч тамбур «а»,ж ґанок «а1»), сарай (літера Б), погріб з шийкою (літера В), убиральня (літера Г), споруди №1-3 (ворота, огорожі).

Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_1 вказувала, що спірне майно набуто сторонами в період шлюбу, належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності, їх частки у цьому майні рівні.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ході розгляду справи сторони не спростовували презумпцію рівності часток подружжя.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Вирішуючи спір про поділ майна між подружжям, необхідно встановити не лише обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання, його вартість та виходити з презумпції рівності часток, а й ураховувати інші істотні обставини, що мають значення для справи, зокрема можливість реального поділу майна з виділенням кожному із подружжя окремих видів (об`єктів) майна, можливість спільного користування певним видом майна у разі визначення ідеальних часток у цьому майні та спільного користування неподільною річчю, а також чи був визначений сторонами певний порядок користування спірним майном, матеріальне становище співвласників щодо можливості сплати грошової компенсацію при перевищення вартості частки, що підлягає виділу іншому із подружжя тощо.

За змістом ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».

У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року за № 504/3831/19 зроблено висновок: «Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Враховуючи наведені положення норм матеріального права, суди дійшли правильного висновку, що хоча спірна земельна ділянка і набута у власність ОСОБА_3 в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до ОСОБА_4 переходить право власності на земельну ділянку

у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.».

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що при вирішення спору судом мали бути застосовані норми ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України.

Враховуючи, що на спірній земельній ділянці (кадастровий номер :01:093:0243), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований будинок, який є спільною власністю подружжя, відтак до позивача переходить право власності на частки земельної ділянки.

Протилежний висновок суду першої інстанції є помилковим.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 01 червня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

У порядку розподілу судових витрат, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 784 грн 70 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610 грн 40 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та розподілу судових витрат скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку (кадастровий номер :01:093:0243), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати право власності ОСОБА_1 на частки земельної ділянки (кадастровий номер :01:093:0243), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 784 грн 70 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610 грн 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 14 травня 2024 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.В. Кулікова

С.Г. Музичко