КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5467/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

суддя-доповідач Слюсар Т.А.

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Ніколаєнко Олени Миколаївни в інтересах акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 вересня 2023 року у складі судді Савлук Т. В.,

у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося у суд із позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 42 823 грн 69 коп, що складається з: відсотків за обліковою ставкою НБУ у розмірі 29 502 грн 44 коп, за період з 31 січня 2020 року по 30 квітня 2022 року; витрат від інфляції за весь час прострочення у розмірі 13 321 грн 25 коп, які складаються з 11 772 грн 25 коп - нарахування інфляційних втрат, та нарахування 3 % річних в розмірі 1 549 грн за період 31 травня 2022 року по 30 вересня 2022 року.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг у зв`язку із чим підписав заяву № б/н від 28 березня 2011 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України і відповідно формулярами та стандартними формами є "Умови та правила надання банківських послуг", "Тарифи Банку".

Зазначено, що підписаною заявою відповідача підтверджується факт повного інформування останнього про умови кредитування в банку, які були надані відповідачу для ознайомлення в письмовій формі.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 24 лютого 2022 року має заборгованість у розмірі 146 454 грн 31 коп, з яких: 123 918 грн 49 коп - заборгованість за тілом кредиту; 22 535 грн 82 коп - заборгованість по процентам за користування кредиту.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року позов АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково та стягнуто з останнього заборгованість за кредитним договором б/н від 28 березня 2011 року у загальному розмірі 123 918 грн 49 коп. В іншій частині позовних вимог, відмовлено.

Отже, відповідач порушив грошове зобов`язання, визначене рішенням Дніпровським районного суду м. Києва від 05 вересня 2022 року у розмірі 123 918 грн 49 коп, у зв`язку з чим позивач вважає, що у нього виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ за період 31 січня 2020 року по 30 квітня 2022 року, у розмірі 29 502 грн 44 грн, інфляційні втрати в розмірі 11 772 грн 25 коп, та 3 % річних в розмірі 1 549 грн, в порядку передбаченому ст. 625 Цивільного кодексу України за період 31 травня 2022 року по 30 вересня 2022 року.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 07 вересня 2023 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» інфляційні втрати в розмірі 1 549 грн та 3% річних від простроченої суми в розмірі 11 772 грн 25 коп, які нараховано позивачем у відповідності до ст. 625 ЦК України, за період з 31 травня 2022 року по 30 вересня 2022 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі представниця позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду першої інстанції в частині відмови скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити вимогу про стягнення відсотків нарахованих за обліковою ставкою НБУ у розмірі 29 502 грн 44 коп за період з 31 січня 2020 року по 30 квітня 2022 року. В решті рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, ОСОБА_2 з метою отримання банківських послуг підписав заяву №б/н від 28 березня 2011 року, згідно якої отримав у користування кредитний ліміт у розмірі 200 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Вказує, що так як розмір процентів не визначений умовами кредитного договору, то позивач має право на отримання процентів у розмірі, що визначається на рівні облікової ставки НБУ. Підстави вважати укладений кредитний договір безпроцентним відсутні.

При цьому посилався на висновок Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №205/2825/18, у постанові від 20 травня 2020 року по справі № 588/62/18, а також висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17.

Зазначає, що у справі № 755/4678/22 вимоги про стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ заявлені банком не були.

Крім того вважає, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що зазначені вимоги заявлені поза межами строку дії кредитного договору та невірно застосовано висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 42 823 грн 69 коп та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Убачається, що рішення оскаржено лише в частині незадавлених вимог про стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ у розмірі 29 502 грн 44 коп за період з 31 січня 2020 року по 30 квітня 2022 року, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України рішення в іншій частині не підлягає перегляду.

Зі справи встановлено, 28 березня 2011 року ОСОБА_2 підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій він погоджується із тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с. 8).

05 вересня 2022 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення про часткове задоволення позову АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Присуджено до стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 28 березня 2011 року у загальному розмірі 123 918 грн 49 коп. В іншій частині позовних вимог, відмовлено. Вирішено питання судових витрат (а.с. 4-7).

Долучено позивачем до справи довідку про видану кредитну картку 20 грудня 2017 року № 048155, тип MasterCard World Black Edition № терміном дії до 12/20 (а.с. 9), довідку про зміну умов кредитування щодо вищевказаної картки (а.с. 9 на звороті), виписка за договором № б/н за період 20 грудня 2017 року - 22 листопада 2022 року (10-38), розрахунок нарахування відсотків за обліковою ставкою НБУ та інфляційних втрат й 3% річних (а.с. 39).

Відмовляючи в задоволенні вимог в оскаржуваній частині, районний суд виходив з того, що стягнення основної суми боргу у відповідності до заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 05 вересня 2022 року по цивільній справі № 755/4678/22, припиняє право користування кредитними коштами, у зв`язку з чим кредитор АТ КБ "ПриватБанк" втрачає право на отримання відсотків за користування кредитом, оскільки наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору, а право на отримання відсотків за користування кредитними коштами не можливе за межами договору, а згідно з ст. 1048 ЦК України передбачено лише за наявності договору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

У справі, яка переглядається, встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» використав право вимоги повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, що засвідчено рішенням Дніпровським районним судом міста Києва від 05 вересня 2022 року, яким стягнуто заборгованість за кредитом та відмовлено в стягненні заборгованості за користування кредитом.

Тобто у справі, яка переглядається, встановлено, що АТ КБ "ПриватБанк" використав право вимоги повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, звернувшись до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, що засвідчено відповідним судовим рішенням Дніпровським районним судом міста Києва від 05 вересня 2022 року у справі № 755/4678/22, яким стягнуто заборгованість за кредитним договором.

Строк кредитування відповідача є таким, що закінчився за період визначений у позовні заяві. Отже, позовні вимоги про стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ не підлягають задоволенню.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2022 року у справі № 522/9547/13-ц.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про те що у справі № 755/4678/22 не заявлялася вимога про стягнення відсотків за обліковою ставкою НБУ не заслуговують на увагу.

Нарахування процентів за користування кредитом (кредитними коштами), про стягнення яких просить позивач, є відмінним від порядку та періоду нарахування платежів, що здійснюються за порушення зобов`язання за кредитним договором, зокрема відповідно до статті 625 ЦК України, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

В охоронних/спірних правовідносинах права та інтереси кредитора має бути забезпечена частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що "пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи" (див. mutatis muta№dis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" ("Pro№i№a v. Ukrai№e") від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Ніколаєнко Олени Миколаївни в інтересах акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 07 вересня2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: