ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Матішинець Василь Васильович, до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 01 листопада 2023 року,

встановив:

У липні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Матішинець В.В., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, уточнивши вимоги, просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000 гривень щомісячно, починаючи з 05 липня 2021 року до 17 січня 2023 року, оскільки останній до 17 січня 2023 року проживав з матір`ю, а з цього часу проживає разом з батьком, та на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі з 17 квітня 2009 року. Шлюб розірвано за рішенням суду 12 червня 2019 року. Мають неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з позивачем. Під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали спільний бізнес та дохід. Проте, з часом, відповідач став приховувати свій дохід та не надавати грошові кошти на утримання дітей, хоча працює та отримує заробітну плату. Вважає, що відповідач, як батько дітей повинен надавати матеріальну допомогу на їх утримання.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 01 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 5 000 гривень щомісячно, починаючи з 05 липня 2021 року до 17 січня 2023 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 5 000 гривень щомісячно, починаючи з 05липня 2021 року до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави у розмірі 1073,60 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду, просить змінити рішення Дружківського міського суду Донецької області від 01 листопада 2023 року та стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі 1 500 гривень щомісячно, починаючи з 05 липня 2021 року і до 17 січня 2023 року, стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 у розмірі 1 500 гривень щомісячно, починаючи з 05 липня 2021 року до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, вирішити питання про розподіл судових витрат з урахуванням остаточного рішення.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів на утримання дітей у твердій грошовій формі нічим не підкріплений та не підтверджений. Під час ухвалення рішення, суд не прийняв до уваги, що він є фізичною особою-підприємцем і його основний дохід це прибуток, який він отримує від підприємницької діяльності. У зв`язку з встановленням карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 в 2020-2022 роках його підприємницька діяльність значно погіршилась. Відповідно декларації про доходи, за період з 2021 року по третій квартал 2023 року включно склав 0 гривень. Відповідно довідки Пенсійного фонду України він сам собі нараховує мінімальну заробітну плату та, незважаючи на фінансові труднощі сплачує обов`язкові платежі до бюджету та податки. Суд першої інстанції не звернув увагу на його майновий стан та присудив розмір аліментів, який значно перевищує мінімальний рекомендований розмір аліментів виходячи з розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (2833 гривень) та значно перевищує його доходи та фінансові можливості.

Також посилається, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не звернув увагу, що рух коштів на банківських рахунках не може свідчити про отримання ним конкретних прибутків. Крім того, на момент розгляду справи та ухвалення оскаржуваного рішення він не є власником земельної ділянки кадастровий номер № :09:071:0011. Квартира, щодо якої судом зазначено, що він є її власником, рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 28 березня 2023 року у цивільній справі № 753/1330/21 визнана спільною сумісною власністю його та позивачки та визнано за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Матішинець В.В., посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Оскільки доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди заявника з визначеним судом першої інстанції розміром аліментів, апеляційний суд, з урахуванням принципу диспозитивності, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу у частині визначеного розміру аліментів на утримання дітей, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає в повній мірі.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч. 1 ст. 184 СК України).

Відповідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років 3113,50 гривень.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно ч. 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789X11 (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 квітня 2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 17 квітня 2009 року.

Шлюб розірвано заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 червня 2019 року, мають неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 26 жовтня 2009 року, серії НОМЕР_3 від 15 вересня 2015 року. (т. 1 а.с. 12-17)

ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою № 20839 від 27 серпня 2018 року. (т.1 а.с.18)

ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою № 300- від 09 липня 2020 року. (т.1 а.с.70).

ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, має рахунки у фінансових установах, з яких вбачається рух грошових коштів за період з 01 лютого 2019 року по теперішній час (т.2 а.с.12-248) та копіями витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ( т. 1 а.с. 71,76,126-127,187).

Згідно інформаціїї з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 14 серпня 2019 року квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 71)

За 2020 рік ОСОБА_2 як фізична особа отримав дохід в загальному розмірі 57 784 гривень, що підтверджується довідкою сформованою засобами систем Пенсійного фонду України від 10 листопада 2021 року. (т.1 а.с.74)

Задовольняючи частково позовні вимоги та визначаючи розмір аліментів по 5000 гривень щомісячно на користь позивачки на утримання кожної дитини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 гривень щомісячно починаючи з 05 липня 2021 року до 17 січня 2023 року, на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. При цьому, судом прийнято до уваги, що з наданих документів щодо руху коштів фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 не вбачається, що останній має дохід саме в тих розмірах, які ним зазначені в запереченнях проти позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки, заперечуючи проти висновків суду щодо стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітніх дітей в сумі визначеній судом першої інстанції, ОСОБА_2 не довів належними доказами розмір свого.

Також, на обґрунтування своїх заперечень проти висновків суду першої інстанції, заявник посилається на ту обставину, що суд першої інстанції не звернув увагу, що на момент розгляду справи та ухвалення оскаржуваного рішення суду він не є власником зазначеної земельної ділянки. При цьому, відповідних доказів вказаного матеріали справи не містять. Натомість, відповідно наявних матеріалів справи земельна ділянки з кадастровим номером :09:071:0011 станом на 20 квітня 2021 року належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 27 лютого 2021 року, що підтверджено Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 20 квітня 2021 року. (т. 1 а.с. 24)

Посилаючись на відсутність доходу від підприємницької діяльності, апелянт стверджує, що не має фінансової можливості сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей в сумі по 5000 гривень на кожну дитину щомісячно.

В той же час, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що, не зважаючи на те, що апелянт надав копії його податкових декларацій за 2021-2023 роки, у яких суми доходів зазначені як «0», він здійснює укладення договору купівлі-продажу від 27 лютого 2021 року, як фізична особа-підприємець нараховує собі мінімальну заробітну плату та сплачує обов`язкові платежі до бюджету. При цьому, судом першої інстанції вірно враховано, що з роздруківки про рух коштів по банківським рахункам відповідача вбачається, що, за період з 2019 року по час розгляду справи ФОП ОСОБА_2 , мав надходження та здійснював витрати. Заявником не надано допустимих доказів, що він не має можливості сплачувати аліменти на утримання дітей у визначеній судом сумі.

Відповідно положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що розмір аліментів на утримання дітей визначено судом першої інстанції з урахуванням ст. 182 СК України, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Оскільки апеляційна скарга відповідача залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 01 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:

Повний текст постанови складено 15 травня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста