21.05.2024 Справа № 756/6424/24
Справа №756/6424/24
Провадження №2-з/756/97/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Київ

Суддя Оболонського районного суду м. Києва Тиха О.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бердило О.М., звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб Audi A3, 2016 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , об`ємом двигуна 1968 см. куб, потужністю двигуна 110 кВт.

Необхідність забезпечення позову обґрунтована тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.07.2023 у цивільній справі № 756/5789/23 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 , суму боргу за договором позики від 10.11.2019 року в сумі 11 000,00 дол. США; 3 % річних у сумі 28 201,90 грн.; судові витрати в сумі 11 905,72 грн., з яких - витрати на правничу допомогу - 7 600 грн. 00 коп., судовий збір в розмірі 4 305,72 грн.

18.10.2023 державним виконавцем Оболонського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавчі провадження № НОМЕР_2, НОМЕР_3 та НОМЕР_4.

18.10.2023 державним виконавцем Оболонського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про арешт коштів боржника, які розміщені на банківських рахунках ОСОБА_2 . Однак, вказана постанова залишилась без виконання, у зв`язку з відсутністю банківських рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_2 .

Таким чином, судове рішення, яким з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість до теперішнього часу не виконане.

У той же час, з відповіді Головного сервісного центру МВС, отриманої на адвокатський запит адвоката Бердила О.М., вбачається, що ОСОБА_2 02.06.2020 перереєстровано належний йому транспортний засіб Audi A3, 2016 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , на дружину ОСОБА_3 , яка у подальшому 17.06.2021 перереєструвала вказаний автомобіль на доньку - ОСОБА_4 . Проте, фактично вказаний автомобіль із володіння ОСОБА_2 не вибув та останній продовжує ним користуватись.

Таким чином, на думку заявника, у період виникнення у боржника ОСОБА_2 перед ним боргових зобов`язань, ОСОБА_2 відчужив належний йому автомобіль з метою уникнення майнової відповідальності та набуття статусу неплатоспроможного боржника. Такі дії ОСОБА_2 вказують на його недобросовісність по відношенню до боргових зобов`язань перед заявником та мають ознаки фраудаторних правочинів.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 має намір в майбутньому подати до суду позовну заяву про визнання недійсними правочинів від 02.06.2021 та 17.06.2021 про відчуження вказаного транспортного засобу.

З метою запобігання подальшого відчуження ОСОБА_4 автомобіля на користь третіх осіб, заявник просить забезпечити майбутній позов шляхом накладення арешту на вищевказаний транспортний засіб.

В порядку, визначеному ч. 1 ст. 153 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та додані до неї матеріали, суддя приходить до наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 151 ЦПК України визначено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно п. 1 та 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено можливість забезпечення позову накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною вчиняти певні дії.

Положеннями ч. 3 ст. 153 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Відповідно до абз. 1 ч. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 13.01.2020 у справі №922/2163/17 Верховний Суд зазначив, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів із врахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб заявник зазначив, що ОСОБА_2 було відчужено автомобіль Audi A3, 2016 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , об`ємом двигуна 1968 см. куб, потужністю двигуна 110 кВт, на користь дружини ОСОБА_3 , яка, у свою чергу перереєструвала вказаний автомобіль на доньку ОСОБА_4 , з метою ухилення від виконання судового рішення, яким з нього на користь заявника стягнуто грошові кошти. А, отже, з метою запобігання подальшій реалізації вказаного транспортного засобу на користь третіх осіб, є необхіднійсть у накладенні на нього арешту.

Разом з тим, суд критично оцінює вказані доводи заявника з огляду на те, що, по-перше, позовні вимоги про визнання правочинів по відчуженню транспортного засобу, з якими заявник має намір звернутися до суду, носять немайновий характер, позивачем не заявляються вимоги щодо визнання за ним права власності на вказаний автомобіль, саме автомобіль як річ, тобто як предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки, не є предметом спору у даній справі; по-друге, судове рішення, яким на користь заявника з ОСОБА_2 було стягнуто заборгованість, ухвалене у вересні 2023 року, виконавчі провадження з примусового виконання вказаного рішення, у яких ОСОБА_2 набув статусу боржника, відкрито 18.10.2023, у той час як автомобіль було перереєстровано останнім на ОСОБА_3 ще 02.06.2020, починаючи з червня 2021 року жодного правочину щодо вказаного автомобіля не вчинялося, у зв`язку з чим саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача за майбутнім позовом від виконання судового рішення, у разі його задоволення, без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

За наведених обставин відсутні підстави вважати, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду в майбутньому, у разі задоволення позову.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, судом враховано, що відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reason able relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Також суд виходить з презумпції правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України), а також принципу непорушності права власності, згідно з яким право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінивши обґрунтованість та співмірність вимог заявника щодо забезпечення позову з обсягом майбутніх позовних вимог та підставами позову, а також наведені обставини для вжиття заходів забезпечення позову, суд приходить до висновку, що заявником не надано доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, у зв`язку з чим заява про вжиття заходів забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 2, 149, 150, 153, 353, 355 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з моменту її підписання суддею.

Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.О.Тиха