Провадження № 2/742/745/24
Єдиний унікальний № 742/1876/24
УХВАЛА

іменем України

30 квітня 2024 року м.Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі головуючого судді Фетісової Н.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікор Холдинг», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління держпраці у Чернігівській області про стягнення не донарахованої та невиплаченої заробітної плати,

установив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Агрікор Холдинг», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління держпраці у Чернігівській області про стягнення не донарахованої та невиплаченої заробітної плати.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 01 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Агрікор Холдинг», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління держпраці у Чернігівській області про стягнення не донарахованої та невиплаченої заробітної плати залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху.

Позивач отримав копію ухвали 16 квітня 2024 року.

22 квітня 2024 року на виконання ухвали Прилуцького міськрайонного суду від 01.04.2024 від позивача надійшла позовна заява у новій редакції з клопотанням про поновлення строку звернення до суду, в якій просить: поновити строки звернення до суду; зобов`язати відповідача: донарахувати йому передбачені чинним законодавством виплати, враховуючи наказ №59 від 18. 04. 2014 року, ст. 15 Закону України «Про охорону праці» (в разі, якщо це не зроблено по даний час), виплатити донараховані суми, в тому числі, вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку; сплатити помісячно податки від дати прийому на роботу з урахуванням доплат, надати всі документи по донарахуванню для перевірки відповідності чинному законодавству Держпраці, надати письмове пояснення, чому не виплачені належні йому суми заробітної плати; Держпраці перевірити відповідність донарахувань його заробітної плати та надати письмове пояснення, чому не проконтрольовані приписи, з урахуванням всіх вимог законодавства (в тому числі наказу №59 від 18.04.2014 року ст. 15 Закону України «Про охорону праці») по даний час.

Посилається на те, що в його зверненні до роботодавця та профспілки про порушення законодавства про охорону праці, в тому числі ст.6 Закону України «Про охорону праці», було вказано конкретні порушення законодавства. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про охорону праці» до усунення порушень за період простою не з вини працівника, за ним зберігається середній заробіток. Дана норма Закону не дає право роботодавцю звільнити його за прогул до усунення порушень. Враховуючи те, що роботодавець не усунув порушення по даний час, згідно законодавства, за ним зберігається середній заробіток. Як працівнику служби охорони праці, йому надано право визначати наявність порушень і їх усунення. Роботодавець не допускав його на територію підприємства. Про це зареєстровано його зверненням до нацполіції. Враховуючи те, що роботодавець не допускав його на підприємство і не усував вказані ним порушення законодавства про охорону праці, позивач по пошті рекомендованим листом надіслав лікарняний і заяву на звільнення. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про охорону праці», працівник має право розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавства про охорону праці. У цьому випадку працівникові виплачується не менше тримісячного заробітку. Про що і зазначено в заяві на звільнення. З наказом про звільнення та з письмовим повідомленням про суми, нараховані та повинні бути виплачені при звільненні, по даний час не ознайомлений. Відповідач, знаючи вимоги законодавства та порушуючи їх, не допускав позивача на територію підприємства, щоб він не зміг дізнатись, чи звільнили його з роботи та яким чином це виконав роботодавець. Позивачу потрібно було зробити перерахунок пенсії, як не працюючому пенсіонеру. При зверненні до Пенсійного фонду йому було відмовлено в перерахунку пенсії, так як підприємство не надало ні позивачу, ні Пенсійному фонду копію наказу про звільнення і витягу з трудової книжки про звільнення з підприємства. Отримавши трудову книжку 25 грудня 2023 року, позивач дізнався, що роботодавцем його звільнено з підприємства за прогули, що є порушенням ст. 6 Закону України «Про охорону праці». З наказом про звільнення по даний час я не ознайомлений, якщо такий існує. Тому, якщо не звільнили позивача по його заяві, то роботодавець по даний час повинен нараховувати та виплачувати позивачу середню заробітну плату до усунення порушень законодавства про охорону праці, що передбачено ст. 6 Закону України «Про охорону праці». Державою передбачені функції по дотриманню роботодавцями норм і вимог законодавства та створено органи контролю (в тому числі Держпраці). Встановлено Порядок перевірок підприємств та в разі виявлення порушень видачі приписів та встановлення термінів по їх усуненню та контроль за їх виконанням. Держпраці надані права, за порушення законодавства забороняти роботу підприємств, чи в судовому порядку, за невиконання вимог законодавства, знімати з реєстрації. При дотриманні в повному обсязі законодавства роботодавцем і контролю органами Держпраці, дане питання вирішилось би без судового позову. Відповідно до звернень позивача до Держпраці і роботодавця до 24 лютого 2020 року на підприємстві (дата поданої заяви на звільнення) повинні бути виконані перерахунки його заробітної плати за виконані роботи, згідно трудового договору, збільшення обсягів та за інші роботи, не передбачені трудовим договором (чисельність служби охорони праці не відповідає вимогам ст. 15 Закону України «Про охорону праці» і типовому положенню про службу охорони праці, пожежну безпеку, екологію). Одним з порушень була виплата позивачу заробітної плати з 2012 року по 2014 рік меншої за мінімальну заробітну плату, встановленої для посадової особи. За позивачем по даний час в бухгалтерському обліку закріплений службовий телефон .

На підтвердження підстав поновлення строку звернення до суду подав Талон-повідомлення Єдиного обліку №1284 про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію за 2020 рік.

Дослідивши зміст заяви про поновлення процесуального строку, матеріали цивільного позову, суддя зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При цьому суд звертає увагу на те, що норми ЦПК України не містять вичерпного переліку поважних причин, які можна враховувати при вирішенні питання про поновлення пропущеного процесуального строку, так як вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим. Поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин. Оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі. Будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку. Необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Перелік поважності причин, які враховуються для поновлення пропущеного строку, законом не встановлено, вони визначаються у кожному конкретному випадку, виходячи з певних обставин, які мають юридичне значення.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій.

Відповідно до положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, згідно з якою кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Цивільним процесуальним кодексом України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільних відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

При цьому, поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.

Також, необхідно зазначити, що судом досліджуються підстави для поновлення строку звернення до суду виключно з ініціативи та в межах наведених доводів особи, яка подала заяву. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Правовідносини у даній справі стосуються стягнення належної працівникові заробітної плати є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Відповідно до ч.2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Однак, 19.07.2022 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX, яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю.

Зокрема, змін зазнали норми законодавства щодо порядку звернення громадян до суду у разі виникнення трудових спорів в частині строків таких звернень.

Частини перша та друга ст. 233 Кодексу законів про працю України викладені у наступній редакції: працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (ч.1).

Отже після 19 липня 2022 року строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, що включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06 березня 2024 року у справі №600/5050/23-а, від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22 та у постановах від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21 і від 25 квітня 2023 рокум у справі №380/15245/22.

Разом з тим, Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: 1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12 березня 2020 року (постанова Уряду від 11 березня 2020 року №211) та закінчився 30 червня 2023 року (постанова Уряду від 27 червня 2023 року № 651).

З огляду на викладене, строк звернення до суду продовжений законом, а саме, пунктом 1 Прикінцевих положень Кодексу законів про працю України, на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Наведене дає суду підстави до висновку, що до 30 червня 2023 року строк звернення ОСОБА_1 з цим позовом до суду не був обмежений будь-яким строком.

Проте, з даним позовом позивач звернувся до суду 25 березня 2024 року, тобто, поза межами визначеного КЗпП України строку звернення до суду.

Як зазначає позивач у позовній заяві (нова редакція) останній звертався до Держпраці і роботодавця до 24 лютого 2020 року (дата поданої заяви на звільнення) з приводу проведення перерахунку його заробітної плати за виконані роботи згідно трудового договору, збільшення обсягів та за інші роботи, не передбачені трудовим договором (чисельність служби охорони праці не відповідає вимогам ст. 15 Закону України «Про охорону праці» і типовому положенню про службу охорони праці, пожежну безпеку, екологію). Одним з порушень була виплата позивачу заробітної плати з 2012 року по 2014 рік меншої за мінімальну заробітну плату, встановленої для посадової особи.

Згідно доданих до позовної заяви додатків: звернення та заяви вбачається, що ОСОБА_1 14 листопада 2019 року звертався до Департаменту з питань праці із заявою, щодо порушення п.5 ст. 15 Закону України «Про охорону праці» та з проханням визначити відповідність заробітної плати з 07.11.2012 року по час звернення з даною заявою за період роботи його на посаді заступника директора з охорони праці ТОВ «Агрікор Холдинг». В лютому місяці 2020 року (без зазначення дати) ОСОБА_1 звертався до директора ТОВ «Агрікор Холдинг» з заявою про звільнення за власним бажанням, згідно ч.3 ст. 38 КЗпП, у зв`язку з порушенням власником законодавства про працю. Вимагав провести з ним остаточний розрахунок у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, в тому числі: виплатити згідно із ст. 44 КЗпП України вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку, нарахувати та виплатити всю суму належної йому індексації, а також провести коригування заробітної плати, відповідно до нарахованої індексації та компенсацію за несвоєчасну виплату. Вказував про недопущення до виконання службових обов`язків визначених трудовим договором, і наказом прийому на роботу з 16.12.2019 та з 03.02.2020 до 14.02.2020. Останнім днем роботи просив вважати день, коли будуть виплачені всі належні йому до виплати суми.

Отже, як вбачається з додатків доданих до позовної заяви, в лютому місяці 2020 року (без зазначення дати) позивач звертаючись з заявою до відповідача про звільнення вказував ідентичні вимоги, які викладені в позовній заяві, тобто станом на лютий 2020 року ОСОБА_1 знав про порушення свого права, проте не звернувся вчасно із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду. Крім того, згідно даної копії заяви про звільнення вбачається, що позивача не допускають до виконання службових обов`язків з лютого 2020 року, тобто з лютого 2020 року позивач не відвідує роботу та не отримує заробітну плату.

Що підтверджується і наданим ним Талоном повідомленням Єдиного обліку №1284 про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію за 2020 рік.

Проте, звернувся до суду з даним позовом ОСОБА_1 лише через чотири роки - 25.03.2024 року.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава за допомогою встановлення відповідних процесуальних строків, може обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття, "дізналася" та "повинна була дізнатись" про порушення права.

Зокрема, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї немає перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі № 340/1019/19).

Теорією та практикою вироблені правила, згідно яких причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Отже, поновленню підлягають лише процесуальні строки, порушені з поважних причин. Натомість, позивач не вказав жодної причини, яка б об`єктивно перешкоджала позивачу протягом чотирьох років звернутись до суду, при тому, що весь цей час він не виконував свої трудові обов`язки, не отримував ні заробітну плату, ні середній заробіток.

При цьому, в клопотанні про поновлення строку звернення до суду вказує, що отримав трудову книжку 25 грудня 2023 року, з якої він дізнався, що роботодавцем його звільнено з підприємства за прогули, проте на виконання ухвали суду у відповідності до положень п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України, копію її так і не надав.

Підставою для поновлення строку мають бути такими, що реально перешкоджали чи унеможливлювали звернутись протягом досить тривалого часу до суду з даним позовом. Позивач таких причин взагалі не вказав.

Так, при належному та добросовісному відношенню до своїх прав та виконання своїх обов`язків позивач не був позбавлений можливості подати цивільний позов у строк. встановлений законодавством, проте таким правом не скористався, а також не навів жодних обставин наявності істотних перешкод та труднощів, які б були підтверджені належними доказами та свідчили про неможливість своєчасного звернення до суду.

Тому суд не знаходить поважних причин для поновлення пропущеного процесуального строку на подання вказаної заяви.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення у справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою. Норми, які регулюють строки подачі заяв, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.

У п. 47 рішення у справі «Устименко проти України» суд зазначив, що рішення про поновлення строку на оскарження може порушити принцип правової визначеності та свобода розсуду судів при вирішенні питання про поновлення не є необмеженою. У кожному випадку суди мають встановлювати, чи виправдовують причини поновлення строку на оскарження втручання у принцип остаточності судового рішення.

Дотримання строків є однією з гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.

Позивач не навів жодних обставин наявності істотних перешкод та труднощів, які б були підтверджені належними доказами та свідчили про неможливість своєчасного звернення до суду.

Суддя зауважує, що позивач не позбавлений права повторного звернення до суду із даним позовом при наявності інших поважних підстав пропуску строку.

На підставі викладеного, керуючись ст. 127, 185 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрікор Холдинг», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління держпраці у Чернігівській області про стягнення не донарахованої та невиплаченої заробітної плати повернути.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Наталія ФЕТІСОВА