КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/8070/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/569/24

29 квітня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заінтересованої особи ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Гончарука В.П., у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , за участі заінтересованої сторони: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,-

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року заявниця ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення тимчасового обмеження стосовно свого чоловіка ОСОБА_1 .

Вимоги заяви обгрунтовані тим, що вона разом з чоловіком ОСОБА_1 та двома спільними малолітніми дітьми - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали в квартирі АДРЕСА_1 .

13 грудня 2023 року, близько 17 год 30 хв., за адресою спільного проживання ОСОБА_1 завдав їй тілесні ушкодження, а саме: наніс удари по голові та обличчю, погрожуючи фізичною розправою.

У зв?язку з побиттям вона звернулася за медичною допомогою до лікарні та з відповідною заявою - до правоохоронних органів.

З 13 грудня 2023 року по 15 грудня 2023 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні у нейрохірургічному відділенні № 2 КНП «КМК ЛШМД» з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма; струс головного мозку, забої м?яких тканин лівої вилицево-скроневої, правої вилицевої, лобної ділянки, верхньої губи, спинки носа; гематоми повік зліва, що підтверджується випискою № 21689 із медичної карти стаціонарного хворого від 15 грудня 2023 року.

14 грудня 2023 року Дніпровським управлінням поліції Головного управління Національної поліціїу місті Києві відкрито кримінальне провадження за частиною 1 статті 125 КК України.

З урахуванням викладеного, посилаючись на те, що для уникнення нових випадків домашнього насильства, майбутніх протиправних дій щодо неї та її дітей, заявник ОСОБА_2 просила суд встановити тимчасові обмеження стосовно свого чоловіка ОСОБА_1 строком на 6 місяців, а саме:

наближатися на відстань ближче 50 м. до місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ;

заборонити ОСОБА_1 особисто та через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці йому не відомому, переслідувати її та в будь - який спосіб спілкуватися з нею;

заборонити вести листування, телефонні переговори із ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

заборонити наближатися до її дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 та заборонити переслідувати їх та в будь - якій спосіб спілкуватися з ними.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року провадження у справі в частині заявлених вимог ОСОБА_2 щодо заборони наближатися до її дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та заборони переслідувати їх та в будь - якій спосіб спілкуватися з ними, закрито.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису задоволено частково.

Видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 , поклавши на нього на строк в шість місяців такі обмеження:

наближатися на відстань ближче 50 м. до місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ;

заборонити ОСОБА_1 особисто та через третіх осіб переслідувати ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, заінтересована особа ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є необгрунтованим, прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про факт завдання ОСОБА_2 тілесних ушкоджень саме ним, ОСОБА_1 .

Зазначає, що у дійсності жодних фактичних даних, які б підтверджували факт завдання тілесних ушкоджень завниці саме ним- ОСОБА_1 , як і переконливих доказів отримання ОСОБА_2 тих тілесних ушкоджень, про які зазначено у рішенні суду, не надано, що підтверджується матеріалами справи, в яких: відсутні докази завдання тілесних ушкоджень заявниці саме зацікавленою особою; наявний акт від 27.12.2023 року, який суд помилково прийняв за свідчення малолітньої дитини, і який спростовує факт окремого проживання ОСОБА_1 ; відсутні будь-які докази на предмет дійсності отримання тілесних ушкоджень заявницею, крім її тверджень у заяві; відсутні докази систематичності, оскільки з березня 2022 року по 13.12.2023 року заявниця проживала за межами України і фізично домашнє насильство було неможливим; відсутні докази повідомлень до правоохороних органів, а наявний витяг з ЄРДР прямо вказує на те, що 13.12.2023 року завдано тілесних ушкоджень заявниці «невстановленою особою»; наявна копія листів з навчальних закладів, які підтверджують факт відсутності ознак протиправної поведінки ОСОБА_1 ; наявне судове рішення про стягнення аліментів на утримання дітей саме із заявниці; наявні докази працевлаштування заявниці у порно-індустрії, що є підставою критично оцінювати її пояснення про те, що в «Іспанії дітям було/буде краще», і свідчить про намагання вивезти малолітніх дітей з України з незрозумілою метою.

Таким чином, жодна з цих перелічених судом першої інстанції обставин щодо вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, не знайшла свого відображення в матеріалах справи, що робить рішення суду необгрунтованим, а відтак,незаконним.

Окрім цього, судом порушені норми процесуального права (що є окремою підставою для його скасування) в частині застосування строків, окреслених у статті 350-5 ЦПК України, порушення норм Конституції України (приписів статті 62 Конституції України), висновків рішень Конституційного Суду України (у справах щодо презумпції невинуватості).

Вважає, що ініціювання заявницею видачі обмежувального припису відносно батька малолітніх дітей, має за мету виключно вивезти дітей з України проти їх волі та волі їх батька, якого таким чином намагаються позбавити прав захисту своїх дітей.

У додатково поданих до апеляційного суду поясненнях ОСОБА_1 зазначає, що між подружжям відбулось примирення. В рамках примирення вони завершили всі судові спори та виконавчі провадження.

Так, за його заявою залишено без розгляду позов щодо визначення місця проживання дітей (ухвала від 01.04.2024 року у справі № 755/1859/24 (суддя Катющенко В.) За заявою позивача ОСОБА_2 залишено без розгляду позов про стягнення аліментів (ухвала від 27.02.2024рокуу справі № 755/1009/24 (суддя Гончарук В.П.); про виселення ОСОБА_1 з квартири без надання іншого житла (ухвала від 15.02.2024 року у справі № 755/20020/23 (суддя Гончарук В.П.). За його заявою Дніпровським ВДВС м. Києва закрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_3 з виконання судового наказу від 20.12.2023року№ 755/19685/23, виданого Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 аліментів, а сам наказ повернуто без виконання.

До того ж, на день подання даних пояснень органами досудового розслідування жодного разу його не було допитано, що додаткового, на думку ОСОБА_1 , свідчить про хибність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 повністю підтримав доводи своєї апеляційної скарги, подані до суду письмові пояснення, прорсив скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої існтанції та ухвалити нове судове рішення про заомшення заяви ОСОБА_5 про видачу обмежувального припису - без задоволення.

Представник заявниці ОСОБА_2 адвокат Лушкін Микола Юрійович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив заишити скарг без задоволення, а оскаржуане рішення суду-без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга заінтересованої особи ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_2 .

В провадженні Дніпровського районного суду м.Києва перебуває цивільна справа про розірванння шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_2 . Вказана квартира є власністю ОСОБА_6 ( матері заявниці).

13.12.2023 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві з заявою про те, що 13.12.2023 року, близько 17 год. 30хв.,за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 наніс їй удари по голові та обличчю, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляд закритої черепно-мозкової травми та струсу головного мозку.

За вказаним зверненням 14.12.2023 року Дніпровським управлінням поліції Головного управлінням Національної поліції у місті Києві відкрито кримінальне провадження №0001910 за ч. 1 ст.125 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 14.12.2023 року.

З наявної в матеріалах справи виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 21686 вбачається, що в період з 13.12.2023 року по 15.12.2023 року ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні у нейрохірургічному відділенні №2 КНП «КМК ЛШМД» з діагнозом: Закрита черепно-мозкова травма. Струс головного мозку. Забої м`яких тканин лівої лицево-скроневої, правої вилицевої, лобної ділянки, верхньої губи, спинки носа. Гематоми повік зліва.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису задоволено частково. Видано обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 , покладено на нього на строк в шість місяців такі обмеження: наближатися на відстань ближче 50 м. до місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонити ОСОБА_1 особисто та через третіх осіб переслідувати ОСОБА_2 .

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції посилався на те, що зі змісту заяви та з пояснень заявниці вбачається, що остання ставить за мету фактично обмежити своє спілкування з ОСОБА_1 так-як вважає, що протиправні дії зі сторони останнього можуть нести загрозу для її життя та здоров`я.

Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням пояснень заявниці та її представника, зацікавленої особи, з врахуванням інтересів осіб, суд прийшов до висновку про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог заяви ОСОБА_7 в апеляційному порядку не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року в частині задоволенних вимог заяви ОСОБА_2 , відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто, таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства.

Відповідно до пунктів 3, 6, 7, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Частинами другою, третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Отже, згідно приписів чинного законодваства України під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суд має надати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про враховувати, що протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Колегія суддів вважає, що встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування вимогзаяви, вказують на вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства, визначають ризики продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, свідчать про протиправну поведінку та про загрозу здоров`ю заявника і їх дітей, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Колегія суддів погоджується з висновком суду перешої інстанції щодо наявності обгрунтованих підстав для застосування тимчасових обмежувальних заходів щодо ОСОБА_1 , враховуючи наявність триваючого конфлікту між подружжям, доведення фактів вчинення фізичного насильства, розслідування факту заподіяння ОСОБА_2 тілесних ушкоджень її чоловіком.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення судом першої інстанції не взято до уваги обставину вичерпання конфлікту між сторонами, оскільки ухвалою Дніпровского районного суду м.Києв залишено без розгляду позов щодо визначення місця проживання дітей (ухвала від 01.04.2024 року у справі № 755/1859/24 (суддя Катющенко В.), за заявою позивача ОСОБА_2 залишено без розгляду позов про стягнення аліментів (ухвала від 27.02.2024 у справі № 755/1009/24 (суддя Гончарук В.П.); про виселення ОСОБА_1 з квартири без надання іншого житла (ухвала від 15.02.2024 у справі № 755/20020/23 (суддя Гончарук В.П.), за його заявою Дніпровським ВДВС м. Києва закрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_3 з виконання судового наказу від 20.12.2023 року № 755/19685/23, виданого Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 аліментів, а сам наказ повернуто без виконання, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто, не існувати на час пред`явлення позову/скарги до суду. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема, у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову/скарги без розгляду, відмови від позову/скарги або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження №61-2018св19), від 13 травня 2020 року (справа № 686/20582/19-ц, провадження № 61-1807св20).

Таким чином, ухвала про залишення без розгляду позову щодо визначення місця проживання дітей (ухвала від 01.04.2024 у справі № 755/1859/24 (суддя Катющенко В.), ухвали про залишення без розгляду позовів про стягнення аліментів (ухвала від 27.02.2024 у справі № 755/1009/24 (суддя Гончарук В.П.); про виселення ОСОБА_1 з квартири без надання іншого житла (ухвала від 15.02.2024 у справі № 755/20020/23 (суддя Гончарук В.П.), заява до Дніпровського ВДВС м. Києва апр закриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_3 з виконання судового наказу від 20.12.2023 № 755/19685/23, виданого Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_2 аліментів та повернення наказу без виконання, стосуються вирішення сторонами інших спорів і ніяким чином не впливають на правильність висновків суду першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення суду про видачу обмежувального припису. Навпаки, колегія суддів вважає, що вжиття вказаних у оскаржуваному рішенні обмежень в період вирішення сторонами у справі складних життєвих ситуацій та судових спорів, сприяло нормалізації та стабілізації стосунків між сторонами та надало їм можливість у правову полі вирішувати спірні питання, які виникали у з`язку з розірванням шлюбу, стягненням аліментів, визначення місця прожвання дітей та інших.

У справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Виходячи з вищенаведеного, колегія приходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали справи, врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив обгрунтований висновок про часткове задоволення заяви та ухвалення законного рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що ініціювання заявницею видачі обмежувального припису відносно батька малолітніх дітей має за мету виключно вивезти дітей з України проти їх волі та волі їх батька, якого таким чином намагаються позбавити права захисту своїх дітей, колегія суддів відхиляє зогляду на наступне.

Обмежувальний припис,встановлений судом першої інстанції, не містить жодної заборони щодо спілкуваннята участі у вихованні батька ОСОБА_1 з синами ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Оспорюваний припис стоується виключно ОСОБА_2 , яка, як постраждала особа, має право на дієвий, ефективний та невідкладний захист у випадку домашнього насильства (стаття 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

На думку колегії суддів, встановлені судом першої інстанції обмеження щодо ОСОБА_1 , а саме: наближатися на відстань ближче 50 м. до місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 ; заборона ОСОБА_1 особисто та через третіх осіб переслідувати ОСОБА_2 є пропорційними меті застосування щодо нього обмежувального припису, який спрямовано на усунення небезпеки для життя і здоров`я постраждалої особи. Крім того, обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 є заходом тимчасового обмеження прав, тривалістю шість місяців.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було встановлено випадківвчинення ОСОБА_1 домашнього насильства відносно заявниці ОСОБА_2 спростовуються наявними у справі доказамита наведеними вище обставинами, встановленими судом першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, доводи, викладені заінтересованою особою ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків, викладених в рішенні Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року, не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги заінтересованої особи ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу заінтересованої особи ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заінтересованої особи ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: