Постанова

Іменем України

14 травня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/10877/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач)

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва

від 23 січня 2024 року

в складі судді Вовка С. В.

у цивільній справі №757/11170/23-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Державної казначейської служби України

про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади

У С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом, в якому, посилаючись на не виконання державою Україна гарантій щодо захисту його прав і майнової безпеки, як потерпілого у кримінальному провадженні просив стягнути з Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, та Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування шкоди, кошти у розмірі 396 554,22 грн, та моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що орган державної влади, а саме Печерське УП ГУ НП у місті Києві, з перших днів отримання заяви від потерпілого про вчинення кримінального правопорушення порушує вимоги КПК України, не проводить слідчі дії, не збирає докази вчиненого кримінального правопорушення, маніпулює документами (станом на момент подачі позовної заяви так до кінця і не відомо чи скасована прокуратурою постанова про закриття кримінального провадження), імітує діяльність, не дає відповіді на клопотання адвоката, тобто уникає виконання своїх обов`язків необхідних для притягнення до відповідальності злочинців і повернення грошових коштів потерпілому. Тобто гарантії Держави щодо захисту прав і майнової безпеки потерпілого ОСОБА_1., з боку Держави не виконані, а залишаються ілюзорними обіцянками на скрижалях Конституції та інших законів.

У зв`язку із бездіяльністю Держави, її основна охоронна функція не виконана, а відповідно позивачу не відшкодовано збиток в розмірі 396 554, 22 грн, заподіяний злочином на території України.

При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, останній вважав, що достатньою і доцільною сумою буде 200 000,00 грн.

Представник відповідача ДКС України подав відзив на позов, в якому зазначив, що відповідно до постанов Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/23967/16 та Верховного Суду у справі № 199/6713/14-ц не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.

Вказував, що позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність або незаконність дій уповноважених осіб Печерського УП ГУ НП у місті Києві по відношенню до позивача, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями Печерського УП ГУ НП у місті Києві та шкодою, на яку посилається позивач, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що він звернувся із позовом не до окремо взятого органу, а до держави Україна, яка представлена окремими державними органами, про що зазначалось у позовній заяві.

Крім того, зазначив, що судом першої інстанції проігноровано його доводи про те, що державою Україна не створено належних умов для забезпечення реалізації її основної правоохоронної функції - гарантування безпеки її громадянам та будь-якій особі на території держави та гарантування отримання потерпілою особою відшкодування шкоди заподіяної на території держави, унаслідок вчинення злочину. Саме неспроможність державою виконати свої правоохоронні функції стали підставою для цього позову.

Резюмував, що відсутність чіткої, налагодженої роботи державного механізму, як регулятора суспільних відносин у державі, призвело спочатку до допущення вчинення злочину та території України відносно позивача, унаслідок чого йому заподіяно збитків, а після цього жодна особа не понесла кримінальної відповідальності, що є прями порушенням статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Додав, що моральна шкода взагалі є неоціненною, коштує мільйони гривень і не може бути компенсована жодними грошима, оскільки почуття розчарування та беззахисності стоїть над грошима.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 23.07.2023 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Позивач - ОСОБА_1 належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився (а. с. 163-168).

14.05.2024 надійшла заява від ОСОБА_1 про розгляд справи без його участі.

Відповідач - ДКС України. належним чином повідомлене про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направило (а. с. 165-170).

Відповідач - Печерське УП ГУ НП у місті Києві належним чином повідомлене про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направило (а. с. 166-172).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності ОСОБА_1., а також представників ДКС України та Печерського УП ГУ НП у місті Києві, які не з`явився в судове засідання.

Колегія суддів вислухала доповідь судді-доповідача, дослідила матеріали справи, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, та дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 07 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про злочин в порядку статті 214 КПК України до органів Національної поліції України, а саме Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві у зв`язку із вчиненням відносно нього за попередньою змовою групою осіб особливо тяжкого багатоепізодного злочину.

09 квітня 2021 року, так як відомості про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені Печерським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві не були, представник потерпілого, адвокат Дем`яненко Микола Володимирович звернувся до слідчого судді Печорського районного суду міста Києва із скаргою в порядку статті 303 КПК України на бездіяльність Печорського УП ГУ НП у місті Києві, щодо невнесення відомостей по заяві про злочин ОСОБА_1. в порядку статті 214 Кримінального-процесуального кодексу України до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

26 квітня 2021 року скарга адвоката на бездіяльність Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, щодо невнесення відомостей по заяві про злочин ОСОБА_1. в порядку статті 214 Кримінального-процесуального кодексу України до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва розглянута і винесено відповідне рішення - зобов`язати уповноважених осіб Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві внести відомості про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

14 травня 2021 року Печерським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, дані про вчинення кримінального правопорушення були внесені до ЄРДР на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва, за правовою кваліфікацією частини 1 статті 192 Кримінального кодексу України.

Також позивач визнав та не заперечував той факт, що дізнавачем відділу дізнання Печерського УП ГУ НП у місті Києві Назаренко А. В. 12.07.2021 проведено його допит, у якості потерпілої особи.

13 липня 2021 року дізнавачем відділу дізнання Печерського УП ГУ НП у місті Києві Назаренко А. В. винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000900, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, а також роз`яснено порядок її оскарження а саме, до слідчого судді в порядку ст. 303, 304 КПК України, або прокурору в порядку ст. 36 КПК.

08 вересня 2021 року ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_2 , оскаржив постанову дізнавача про закриття кримінального провадження в порядку ст. 36 КПК України до Печерської окружної прокуратури міста Києва.

10 вересня 2021 року ОСОБА_2 направив клопотання до Печерської окружної прокуратури міста Києва про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення.

Листом №56-5791 вих-21 від 10.09.2021 Печерська окружна прокуратура м. Києва направила за належністю до УП ГУ НП в м. Києві клопотання ОСОБА_2 про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення.

22 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 направив до Печерської окружної прокуратури міста Києва адвокатський запит стосовно стану розгляду скарги від 08.09.2023 на постанову дізнавача про закриття кримінального провадження від 13.07.2021, в якій просив, повідомити про прийняте рішення за скаргою від 08.09.2023.

Листом від 28.09.2021 Печерська окружна прокуратура м. Києва повідомила ОСОБА_2 про те, що адвокатський запит розглянуто та повідомлено, що у зв`язку із ненадходженням матеріалів кримінального провадження для перевірки законності прийнятого дізнавачем рішення про закриття кримінального провадження, окружною прокуратурою скеровано до СВ Печерського УП ГУНП в м. Києві запит про їх витребування. Також роз`яснено вимоги ст. 303-307 КПК України про можливість оскарження в установленому законом порядку дії чи бездіяльності слідчого або прокурора до слідчого судді місцевого суду.

Листом від 18.11.2021 Печерська окружна прокуратура м. Києва направила за належністю до УП ГУ НП в м. Києві клопотання ОСОБА_2 .

Листом від 21.02.2023 за №56-121-ВИХ-23 Печерська окружна прокуратура м. Києва повідомила іншого представника ОСОБА_1 про те, що за результатами досудового розслідування кримінального провадження №0000900, 13.07.2021 дізнавачем підрозділу дізнання Печерського УП ГУНП у м. Києві прийнято рішення про закриття даного кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. В подальшому матеріали справи до Печерської окружної прокуратури не надходили. Роз`яснено, що ознайомитися з матеріалами кримінального провадження можливо в приміщенні Печерського УП ГУНП у м. Києві. Також роз`яснено, що у разі незгоди з прийнятим рішенням, воно може бути оскаржено до суду в порядку, встановленому КПК України.

Отже з матеріалів справи вбачається, що 14.05.2021 на підставі ухвали Печерського районного суду від 26.04.2021, до ЄРДР внесено відомості за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 192 КК України та після допиту дізнавачем ОСОБА_1., 12.07.2021, на наступний день, 13.07.2021 дізнавачем винесено постанову про закриття кримінального провадження, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення та 08.09.2021 ОСОБА_1., через представника ОСОБА_2 , оскаржив вказану постанову в порядку ст. 36 КПК України до Печерської окружної прокуратури м. Києва, якою скеровано до СВ Печерського УП ГУНП в м. Києві запит про витребування матеріалів кримінального провадження, однак в подальшому матеріали кримінального провадження до Печерської окружної прокуратури м. Києва не надходили.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, враховуючи наступне..

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Вимога ефективності судового захисту кореспондується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року пункт 64) ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

За змістом частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 січня 2021 року в справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 25 березня 2021 року в справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Під час розгляду справи стороною позивача не доведено суду обов`язкових трьох умов, необхідних для стягнення шкоди з держави України, а саме: неправомірності дій Печерського УП ГУ НП у місті Києві, наявності шкоди та причинного зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Посилання скаржника на неспроможність державою виконати свої правоохоронні функції та незабезпечення можливостей для реалізації захисту його прав, як потерпілої особи у кримінальному провадженні є безпідставним, з огляду на наступне.

Як вже зазначалось вище, з матеріалів справи вбачається, що 07.04.2021 ОСОБА_1 звернувся із заявою про злочин в порядку статті 214 КПК України до Печерського УП ГУНП у місті Києві, та 09.04.2021, представник потерпілого, адвокат Дем`яненко М. В. звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із скаргою в порядку статті 303 КПК України на бездіяльність Печерського УП ГУ НП у місті Києві, щодо невнесення відомостей про злочин до ЄРДР. 26.04.2021 ухвалою суду скаргу задоволено та зобов`язано уповноважених осіб Печерського УП ГУ НП у місті Києві внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1.

Звертаючись до суду позивач вказував, що 28.06.2021, тобто після внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування, його представник звертався до Печерського УП ГУ НП у місті Києві із заявою про допит свідків - потерпілих. 29.06.2021 представник подав клопотання про допит свідків, які вчинили кримінальне правопорушення. 02.07.2023 представник звернувся з клопотанням про порядок збору доказів у кримінальному провадженні. 26.07.2021 звернувся з клопотанням про отримання слідством тимчасового доступу до статутних та реєстраційних документів у кримінальному провадженні та 29.07.2021 звернувся з клопотанням про отримання слідством відомостей від державної податкової служби у кримінальному провадженні.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що після проведеного 12.07.2021 допиту потерпілого ОСОБА_1., 13.07.2021 дізнавачем винесено поставу про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення, а також роз`яснено порядок її оскарження а саме, до слідчого судді в порядку ст. 303, 304 КПК України, або прокурору в порядку ст. 36 КПК.

08.09.2021 ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 , оскаржив постанову в порядку ст. 36 КПК України.

Таким чином з матеріалів справи вбачається, що державою забезпечено широкий спектр можливостей для захисту прав та законних інтересів ОСОБА_1. шляхом забезпечення функціонування правоохоронних органів та відповідного законодавства, зокрема Кримінального процесуального кодексу України. ОСОБА_3 використовував надані законом можливості для захисту своїх прав та інтересів, шляхом оскарження відмови внесення відомостей до ЄРДР, та в подальшому, після відкриття кримінального провадження, активно користувався своїми правами та звертався з рядом клопотань до Печерського УП ГУ НП у місті Києві. Разом з тим, після винесення постанови дізнавача про закриття кримінального провадження, також було роз`яснено можливості її оскарження як до суду так і до прокурора. Постанова була оскаржена в порядку ст. 36 КПК України до Печерської окружної прокуратури м. Києва. Отже ОСОБА_1 , використав, відповідний механізм оскарження постанови дізнавача, забезпечений державою.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження невиконання чи неналежного виконання обов`язків Печерським УП ГУ НП у місті Києві чи Печерськорю окружною прокуратурою м. Києва. Так не місять доказів оскарження дій чи бездіяльності дізнавача чи прокурора після подання скарги на постанову дізнавача про закриття кримінального провадження. Водночас таке право роз`яснювалося ОСОБА_1 у кожній відповіді Печерської окружної прокуратури м. Києва, зо свідчить про виконання державою свої функцій із захисту прав ОСОБА_1. шляхом забезпечення можливості оскарження дій чи бездіяльності уповноважених осіб до слідчого судді та закріплення такого прав у нормах статтей 303 та 304 КПК України.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, про те, що тривалий час ОСОБА_1. із відповідей уповноважений органів не було зрозуміло чи закрито провадження чи відбувається досудове розслідування, з огляду на те, що позивач визнав, що з вересня 2021 року йому стало відомо про те, що кримінальне провадження закрито та він оскаржив його в порядку ст. 36 КПК України. Крім того, із відповідей вбачається, що лист Печерської окружної прокуратури м. Києва № 56-5791вих-21 від 10.09.2021 стосувався направлення за належністю до Печерського УП ГУНП в м. Києві звернення ОСОБА_2 щодо зміни кваліфікації та стану досудового розслідування. З листа №56-6290вих-21 від 28.09.2021 вбачається, що ОСОБА_2 повідомлено про те, що 13.07.2021 дізнавачем прийнято рішення про закриття провадження та оскільки матеріали до прокуратури для перевірки законності не надходили, то скеровано відповідний запит про їх витребування. Лист №56вих21 від 18.11.2021 стосується направлення клопотання за належністю. Та листом №56-120вих-23 від 21.02.2023 повідомлено, що матеріали кримінального провадження на запит не надходили та роз`яснено можливість оскарження рішення дізнавача від 13.07.2023 до суду в порядку, передбаченому КПК.

Отже, ОСОБА_1 був обізнаний про закриття кримінального провадження з вересня 2021 року та подав скаргу до прокурора в порядку, передбаченому ст. 36 КПК, в подальшому матеріали справи були витребувані в Печерського УП ГУНП в м. Києві та із долучених позивачем копій листів Печерської окружної прокуратури м. Києва вбачається, що ОСОБА_1 було повідомлено про рішення дізнавача про закриття кримінального провадження та листи стосувалися направлення документів за належністю та стану розгляду скарги в порядку ст. 36 КПК України, а не стану досудового розслідування у кримінальному провадженні, як то зазначав позивач.

Матеріали справи не містять доказів, оскарження рішень уповноважених осіб в порядку передбаченому КПК України, а тому відсутні підстави вважати, що державою не виконано гарантій щодо захисту прав і майнової безпеки ОСОБА_1., як потерпілого у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки позивач у суді першої інстанції не довів належними та допустимими доказами невиконання державою гарантій щодо захисту прав і майнової безпеки ОСОБА_1. шляхом позбавлення можливостей реалізації його прав, у тому числі оскаржень рішень уповноважених осіб у пордяку, визначеному КПК України, то висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову є обґрунтованим.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення відповідає вимогам законності та вмотивованості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивач.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська