ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1293/23 Номер провадження 22-ц/814/1989/24Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л.І. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Прядкіної О.В.,

суддів: Бутенко С.Б., Чумак О.В.,

секретаря: Чемерис А.К.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Полтавської міської ради про відшкодування шкоди

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Відділ з питань транспортних перевезень та зв`язку

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 08 лютого 2024 року, прийнятого під головуванням судді Савченко Л.І. в м.Полтаві, зі складанням повного тексту ІНФОРМАЦІЯ_1 ,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до районного суду з даним позовом.

У липні цього ж року, збільшивши позовні вимоги, остаточно просила стягнути з виконавчого комітету Полтавської міської ради у відшкодування завданої їй моральної немайнової шкоди 1 000 000 грн. та судові витрати на проїзд, вартість паперу та канцелярських приладь в сумі 246 грн,

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона як інвалід не має змоги зручно пересуватися містом, оскільки органи місцевого самоврядування не забезпечують місто Полтаву пільговими автобусами, де безкоштовний проїзд для інвалідів, зокрема мікрорайони Огнівка та Сади-2, в автобусах відсутні звукове оповіщення зупинок, не видаються паперові квитки за проїзд.

Вказувала, що у зв`язку зі змінами маршрутів до вказаних мікрорайонів, для того щоб дістатися у центр міста змушена здійснювати декілька пересадок та долати пішохідні переходи через проїжджі частини, що вважає знущання над інвалідами.

Стверджувала, що внаслідок порушення відповідачем вимог Закону України «Про транспорт» в неї погіршився стан здоров`я, що призвело до інвалідності та загострення хвороб та спричиняє їй сильні душевні страждання.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 08 лютого 2024 року у відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Полтавської міської ради про відшкодування шкоди.

Судовий збір компенсовано за рахунок держави.

У стягненні судових витрат, пов`язаних із розглядом справи відмовлено.

Рішення суду мотивовано недоведеністю позовних вимог.

Рішення оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на неповноту встановлення усіх обставин, які мають значення для справи, неповне дослідження доказів, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що дії органів місцевого самоврядування про скасування маршруту №25 «Центр-Огнівка», який був пільговий для пенсіонерів та інвалідів, створюють дискримінацію для цієї категорії людей.

Зазначає, що судом першої інстанції не були належним чином дослідженні докази позивача та не відібрано пояснення від третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник виконавчого комітету Полтавської міської ради, посилаючись на правильність вирішення справи судом першої інстанції, просить в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення районного суду залишити без змін.

Вказує, що повноваженнями щодо розпорядження коштами бюджету Полтавської міської територіальної громади наділена виключно Полтавська міська рада, а не її виконавчий комітет, який є відповідачем у справі, а тому він не має повноважень приймати рішення на встановлення компенсації втрат від перевезення пільгових категорій громадян у громадському транспорті м.Полтави.

Зазначає, що згідно Правил надання послуг пасажирського автомоільного транспорту до обов`язку перевізника віднесено організація проїзду пільгових категорій пасажирів.

Наголошує, що рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради з питань транспортних послуг в судовому порядку незаконними не визнавались.

Перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 гр., довічно, що підтверджується Пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 27.07.2022 року, виданим Пенсійним фондом України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що внаслідок неналежної організації відповідачем роботи по перевезенню пільгових категорій громадян м.Полтави, в тому числі її, як інваліда 2 групи та пенсіонерки, вона зазнала моральних страждань, які оцінила в 1 млн. гривень.

Районний суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, рішення мотивував тим, що заподіяння моральної шкоди позивачем не доведено, оскільки судом не встановлено факту спричинення шкоди саме відповідачем, протиправності дій чи рішень заподіювача шкоди, його бездіяльності, а отже і причинно-наслідкового зв`язку між фактом спричинення шкоди та протиправною бездіяльністю, на які посилається позивач, а також вини відповідача.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Необхідною умовою для притягнення до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення моральної шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Ураховуючи викладене, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачеві посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись да районного суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 вказувала на порушення відповідачем , на її думку, законодавства при здійсненні перевезень пільгових категорій громадян, зокрема, інвалідів, пенсіонерів.

Між тим, належних доказів на підтвердження цих обставин, позивачем не надано.

Рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради з питань організації та надання транспортних послуг в судовому порядку незаконними не визнавались та ніким не скасовані.

Так, чинним є рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради № 265 від 02.12.2021 року «Про затвердження мережі міських тролейбусних та автобусних маршрутів загального користування м.Полтави» із змінами, внесеними рішенням № 61 від 31.03.2022 року.

Не визнавались також неправомірними дії (бездіяльність) відповідача в сфері пасажироперевезень в м.Полтаві, в тому числі щодо позивача, як інваліда та пенсіонера.

Позивачем не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження фактів відмови у безкоштовному проїзді у транспорті ОСОБА_1 та винних дій відповідача з недотримання вимог ст.38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

При цьому за змістом ст.37 Закону України « Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Проте, позивачем не наведено конкретних фактів коли саме та який перевізник допустив порушення наведеної норми Закону та взаємозв`язок таких обставин з діями чи бездіяльністю відповідача.

Отже, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність належних доказів спричинення позивачу моральної шкоди, як і не доведена нею незаконність дій чи бездіяльність виконавчого комітету Полтавської міської ради з питань забезпечення позивача права на безоплатний та зручний проїзд у міському та приватному транспорті.

Доводи апеляційної скарги висновків районного суду не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 08 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16.05.2024 року.

Суддя-доповідач О.В. Прядкіна

Судді: С.Б. Бутенко

О.В. Чумак