Справа № 146/493/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" травня 2024 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря судового засідання Бойко Т.Є.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в селищі Томашпіль цивільну справу

ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: орган опіки та піклування Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області

вимоги позивача: про позбавлення батьківських прав

представник позивача: адвокат Щетніцький В.С.

представник третьої особи: Щербатий А.І.

ВСТАНОВИВ:

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

26 березня 2024 року до Томашпільського районного суду надійшов даний позов ОСОБА_1 , який проживає в АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , яка проживає по АДРЕСА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Томашпільської селищної ради Тульчинського району в якому позивач просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 по відношенню до малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позов обґрунтований наступним.

13 липня 2018 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою у виконкомі Гнатківської сільської ради Томашпільського району Вінницької області. Від спільного проживання у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька ОСОБА_5 . Проте подальше спільне сімейне життя у них не склалося і 02 вересня 2020 року рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області шлюб між сторонами було припинено.

Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати біля позивача. Впродовж останніх двох років відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, ніякої участі в житті доньки не приймає, останній раз бачилася з дитиною в лютому 2022 року.

Також позивач вказує, що відповідно до висновку орган опіки та піклування Томашпільської селищної ради вважає за доцільне позбавити відповідачку батьківських прав по відношенню до її малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 28 березня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання призначено на 23 квітня 2024 року.

Ухвалою Томашпільського районного суду від 23 квітня 2024 року підготовчий розгляд справи відкладеного на 09 травня 2024 року.

Доводи учасників процесу.

В підготовче засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, однак його представник - адвокат Щетніцький В.С. направив на адресу суду заяву, згідно якої розгляд справи просить провести без його участі та участі позивача ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримує та просить їх задоволити за обставин зазначених в позові.

Відповідачка ОСОБА_2 у підготовче засідання не з`явилася, однак надіслала до суду заяву, згідно якої розгляд справи просить провести без її участі, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Представник органу опіки та піклування Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області Щербатий А.І. направив на адресу суду заяву, згідно якої не заперечує в задоволенні позову, справу просить розглядати без його участі.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалося.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Суд, розглянувши заяви учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши їх належність і достовірність, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

У статті 164 СК України вказано, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Якщо суд при розгляді справи про позбавлення батьківських прав виявить у діях батьків або одного з них ознаки злочину, він порушує кримінальну справу. Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.

Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в м. Ямпіль, Вінницької області, народилася ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 виданим Томашпільським відділом ДРАЦС у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ). В її свідоцтві про народження матір`ю записано ОСОБА_6 , батьком - ОСОБА_1 .

Згідно рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 02 вересня 2020 року у цивільній справі № 146/534/20, шлюб між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 розірвано, після розірвання шлюбу відповідачці відновлено дошлюбне прізвище - ОСОБА_7 . Дане рішення набрало законної сили 02 жовтня 2020 року.

Як видно з довідки № 14-18-14/4/126 від 04 березня 2024 року виданої старостою Гнатківського старостинського округу Томашпільської селищної ради, ОСОБА_1 , дійсно веде догляд за малолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , самостійно без участі матері дитини. Протягом двох років мати малолітньої дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 не приймає участь у вихованні доньки.

Згідно довідки № 4 від 4 березня 2024 року виданої директором Гнатківського ЗДО «Колосочок» Томашпільської селищної ради, малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є вихованкою Гнатківського ЗДО «Колосочок», мати дитини ОСОБА_2 контакту з садочком не підтримує, з того періоду як дівчинка відвідує садок матері в садочку не було, вона не цікавилася вихованням дитини, не спілкувалась з вихователями, не забирала дитину додому.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області від 20.02.2024 року «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_4 , 2019 року народження», орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 по відношенню до її малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Критеріями за яких орган опіки і піклування дійшов зазначеного висновку послугувало те, що мати ОСОБА_8 безвідповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, з дитиною не бачиться та не спілкується, самоусунулася від виховання та догляду за своєю дитиною, не надає матеріальної допомоги, не забезпечує повноцінний розвиток, станом здоров`я та іншими потребами дитини не цікавиться, своє відсутністю на засіданнях комісії підтвердила те, що їй байдужа доля дитини.

Як видно з заяви ОСОБА_2 адресованої голові комітету з питань захисту прав дитини Томашпільської селищної ради, ОСОБА_2 не заперечує проти позбавлення її батьківських прав по відношенню до її дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про охорону дитинства» всі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я та народження дітей і їх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. При цьому батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У відповідності до ч. 2 ст. 150, ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Розірвання шлюбу між батьками, окреме проживання їх від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч. 2 ст. 141 СК України). Ухилення кого-небудь із батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 4 ст. 155 СК України).

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

При цьому відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Встановлені в судовому засіданні факти свідчать про те, що ОСОБА_2 не виконує батьківських обов`язків відносно свого малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не виявляє щодо неї батьківської турботи, не бере участі у її житті, не приділяє увагу розвитку та утриманню дитини, що є підставою для позбавлення її батьківських прав.

Таку бездіяльність суд розцінює як ухилення відповідачкою від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а саме щодо піклування про здоров`я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини.

Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судових розгляд.

Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясовування і дослідження інших обставин справи.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні одним з батьків обов`язків по вихованню, а також встановити, що один з батьків ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд приймає до уваги визнання позову відповідачкою, яка не заперечила проти позбавлення її батьківських прав відносно своєї малолітньої доньки, визнання відповідачкою позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Враховуючи, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню своєї малолітньої доньки, що підтверджується матеріалами справи, позовні вимоги визнала повністю, не заперечила проти позбавлення її батьківських прав відносно своєї малолітньої дитини, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд вважає за доцільне позовні вимоги задовольнити повністю та позбавити відповідачку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав щодо її малолітньої доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як видно з ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно п. 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Згідно Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб у місячному розмірі, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за поданням до суду позовної заяви немайнового характеру справляється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, якщо станом на 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 3028 гривень, тому ставка судового збору в даній справі становитиме 1211,20 гривень.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій.

Таким чином з урахуванням ст. 142 ЦПК України, з ОСОБА_2 підлягає стягненню в дохід держави 605,60 гривень судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 141, 150, 155, 164- 167, 180-183, 191, СК України, ст. 58, 60, 64 ЦК України, ст.2, 4, 10, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 89, 141, 263-265, 268, 273, 352 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», Постановою Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа Орган опіки та піклування Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької областіпро позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо її малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судові витрати в розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок), що складаються із 50 % судового збору.

50 відсотків судового збору, що становить 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень шістдесят копійок) віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 03.07.2001 року Томашпільським РВ УМВС України у Вінницькій області, адреса: АДРЕСА_4;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ;

третя особа: Орган опіки та піклування Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області, адреса: 24200, Вінницька область, селище Томашпіль, пл. Тараса Шевченка, 1.

Суддя: О. В. Пилипчук