КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/33206/22-ц

номер провадження: 22-ц/824/2740/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Цуран С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Редевич Оксани Миколаївни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2023 року у складі судді Новака Р.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання звільнити з роботи та стягнення вихідної допомоги,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про зобов`язання звільнити з роботи та стягнення вихідної допомоги.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі трудового договору від 11 вересня 2019 року, укладеного з АТ «Українська залізниця», позивач був призначений на посаду керівника служби внутрішнього аудиту - директора департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» на строк з 11 жовтня 2019 року по 10 жовтня 2022 року включно. Пунктом 5.3. трудового договору передбачено, що у разі звільнення працівника у зв`язку із припиненням дії договору, працівнику виплачується вихідна допомога у розмірі шести посадових окладів відповідно до п.5.1.1 цього договору.

Вказував, що відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» його мобілізовано та зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 05 квітня 2022 року. 01 серпня 2022 року адвокат Андросович Г.С. в інтересах позивача звернулась до відповідача із адвокатським запитом, в якому просила розглянути можливість звільнення позивача за згодою сторін. У відповіді від 08 серпня 2022 року відповідач зазначив, що трудовий договір діє до 10 жовтня 2022 року включно, у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору будуть прийняті відповідні управлінські рішення та проведено остаточний розрахунок з дотриманням законодавства про працю.

Зазначав, що у повідомленні від 07 жовтня 2022 року відповідач проінформував його, що у зв`язку із закінченням 10 жовтня 2022 року строку дії трудового договору, наглядовою радою товариства прийнято рішення (протокол від 19 вересня 2022 року) не продовжувати його дію та після завершення періоду увільнення (до дня фактичної демобілізації) трудові відносини із ним будуть урегульовані відповідно до зазначеного рішення наглядової ради і діючого законодавства України.

Вказував, що 20 жовтня 2022 року він нотаріально посвідчив заяву про відмову від гарантій, передбачених ст.119 КЗпП України, та просив звільнити його у зв`язку із припиненням дії трудового договору, яку направив відповідачу. Проте, відповідач відмовив йому у звільненні та виплаті вихідної допомоги, посилаючись на те, що він не може відмовитися від гарантій, передбачених ст.119 КЗпП України.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив:

зобов`язати АТ «Українська залізниця» звільнити його з роботи з 26 жовтня 2022 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, про що видати відповідний наказ;

стягнути з АТ «Українська залізниця» на його користь вихідну допомогу, передбачену пунктом 5.3 трудового договору у розмірі 1 680 000 грн 00 коп. (після утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів з фізичних осіб згідно з законодавством України).

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано АТ «Українська залізниця» звільнити ОСОБА_1 з роботи з 26 жовтня 2022 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, про що видати відповідний наказ.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 6 698 грн 70 коп.

У задоволенні інших вимог позову відмовлено.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2023 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Андросович Г.С. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Поновлено строк на подання доказів на обґрунтування витрат на правову допомогу. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 31 575 грн 00 коп.

В іншій частині вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання звільнити з роботи, представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Редевич О.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про зобов`язання звільнити з роботи, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, установі, організації, установлені згідно з законом, є безумовними.

Вказує, що згідно з положеннями ч.3 ст. 119 КЗпП України, в редакції станом на 10 жовтня 2022 року (дата закінчення строку трудового договору), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Вважає, що зміст даної норми свідчить, що посада за мобілізованим працівником під час дії особливого періоду зберігається за будь-яких умов. Виключень, коли посада за таким працівником не зберігається і звільнення такого працівника можливе, наведена норма не містить.

Указує, що суд першої інстанції, зобов`язуючи відповідача звільнити позивача датою, яка вже минула, у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, обґрунтував таке рішення тим, що законодавство не передбачає прямої заборони на звільнення відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України, але ініціатива має належати мобілізованому працівнику. Зазначає, що предметом спору не є звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України. Позивач заявляв вимоги про звільнення його саме на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України (закінчення строку дії трудового договору). Більше того, з резолютивної частини рішення вбачається, що суд зобов`язав звільнити працівника датою, яка вже минула саме на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, а не п.1 вказаної норми.

Також представник АТ «Українська залізниця» - адвокат Редевич О.М. подала апеляційну скаргу на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2023 року, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду першої інстанції мотивована тим, що у судовому засіданні 02 серпня 2023 року Андросович Г.С. зробила заяву про подання доказів, що підтверджують розмір понесених позивачем судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Проте жодного із вказаних у ч.4 ст.62 ЦПК України документів, які б підтверджували повноваження Андросович Г.С. на представництво інтересів позивача, не надано і матеріали справи таких документів не містять.

Зазначає, що в судовому засіданні 02 серпня 2023 року Андросович Г.С. діяла без повноважень на представництво інтересів ОСОБА_3 і зроблена нею заява про подання позивачем доказів понесених витрат на правничу допомогу після ухвалення рішення не може вважатись такою, що відповідає ч.1 ст.246 та ч.8 ст.141 ЦПК України.

Вказує, що у заяві не наведено поважних причин пропуску строку па подання доказів у встановлений строк (до 07 серпня 2023 року), тобто таких причин, які об`єктивно унеможливили позивача подати докази у строк до 07 серпня 2023 року. Звертає увагу на те, що подані докази понесення витрат на юридичні послуги (копії договору про надання юридичних послуг, рахунку та платіжної інструкції) датовані ще 2022 роком. Тобто, всі ті докази, які Андросович Г.С. подала з пропуском строку існували і станом на дату судового засідання у справі 02 серпня 2023 року.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Андросович Г.С. не скористалось своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційні скарги, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційних скарг до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про стягнення вихідної допомоги, в апеляційному порядку не оскаржується, а тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України його законність та обґрунтованість в цій частині колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга на додаткове рішення суду першої інстанції - залишенню без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не повному обсязі.

Установлені ч.2 ст.129 Конституції України основні засади судочинства, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до статті 8 Основного Закону, і означена норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина.

Вказані конституційні положення кореспондуються із положеннями ст.ст. 2, 4 ЦПК України, ст.5-1 КЗпП України, ст.15 ЦК України.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , на підставі трудового договору від 11 вересня 2019 року, укладеного з АТ «Українська залізниця», призначений на посаду керівника служби внутрішнього аудиту - директора департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця».

Відповідно до укладеної між сторонами додаткової угоди від 07 жовтня 2020 року до трудового договору та п. 5.1.1 договору, розмір посадового окладу становить 280 000 грн 00 коп. (до утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів з фізичних осіб згідно з законодавством України).

Цей договір діє з 11 жовтня 2019 року по 10 жовтня 2022 року включно (п. 8.1 трудового договору).

Пунктом 5.3. трудового договору передбачено, що у разі звільнення працівника у зв`язку із припиненням дії договору, працівнику виплачується вихідна допомога у розмірі шести посадових окладів відповідно до п. 5.1.1 цього договору.

На підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» ОСОБА_1 мобілізовано та зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 05 квітня 2022 року, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05 квітня 2022 року №65.

Зі справи видно, що листом від 19 липня 2022 року роботодавець повідомив позивача про припинення нарахування та виплати йому середнього заробітку з 19 липня 2022 року, посилаючись на внесення змін до ст.119 КЗпП України та відповідний наказ АТ «Укрзалізниця» від 19 липня 2022 року №1053/ос.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи, 01 серпня 2022 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Андросович Г.С. звернувся до АТ «Укрзалізниця» з адвокатським запитом, в якому просив роботодавця, зокрема, розглянути можливість звільнення його за згодою сторін.

АТ «Укрзалізниця» у своїй відповіді від 08 серпня 2022 року зазначило, що дана пропозиція взята до відома.

Також встановлено, що листом АТ «Укрзалізниця» від 06 вересня 2022 року вих.№40 повідомило ОСОБА_1 про те, що відповідно до п.п. 2.3.5 пункту 2.3. трудового договору, строк дії трудового договору закінчується 10 жовтня 2022 року згідно п. 8.1 розділу 8 трудового договору. Трудові відносини за вищезазначеним договором будуть припинені згідно із чинним законодавством України.

16 вересня 2022 року адвокат Андросович Г.С. в інтересах ОСОБА_1 звернулась до АТ «Укрзалізниця» з адвокатським запитом, в якому просила роботодавця повідомити, в який спосіб та строки роботодавцем буде виплачена працівнику вихідна допомога, враховуючи, що роботодавець повідомляє про припинення трудових відносин та які дії необхідно вчинити працівнику з метою отримання такої вихідної допомоги.

АТ «Укрзалізниця» у своїй відповіді від 26 вересня 2022 року зазначило, що укладений між сторонами трудовий договір діє до 10 жовтня 2022 року включно, у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору будуть прийняті відповідні управлінські рішення та проведено остаточний розрахунок з дотриманням законодавства про працю.

У відповідності до повідомлення відповідача від 07 жовтня 2022 року позивача проінформовано, що у зв`язку із закінченням 10 жовтня 2022 року строку дії трудового договору, наглядовою радою відповідача прийнято рішення (протокол від 19 вересня 2022 року) не продовжувати його дію з посиланням на те, що згідно з ч.3 ст.119 КЗпП України після завершення періоду увільнення (до дня фактичної демобілізації), трудові відносини із ним будуть урегульовані відповідно до зазначеного рішення наглядової ради та діючого законодавства України.

Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 через свого адвоката Андросович Г.С. 20 жовтня 2022 року подав до роботодавця АТ «Укрзалізниця» заяву про відмову від гарантій, передбачених ст.119 КЗпП України, та звільнення у зв`язку із припиненням дії трудового договору. Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гороховою Н.В., реєстровий номер 412.

25 жовтня 2022 року відповідач отримав вказану заяву позивача про відмову від гарантій та звільнення.

Встановлено, що АТ «Укрзалізниця» своїм листом від 31 жовтня 2022 року за вих. №цууп-9/184 відмовило ОСОБА_1 у звільненні та виплаті вихідної допомоги, посилаючись на те, що позивач не може відмовитися від гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України.

Відповідно до ст.21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 ст.23 КЗпП України), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України).

Так, у розумінні чинного законодавства гарантії реалізації конституційних прав та свобод людини і громадянина це умови та засоби, принципи та норми, які забезпечують здійснення, охорону і захист зазначених прав, є порукою виконання державою та іншими суб`єктами правовідносин тих обов`язків, які покладаються на них, з метою реалізації конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Гарантії є обов`язковими для виконання роботодавцем стосовно працівника.

Водночас Україна, як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди (ст.ст. 1, 43 Конституції України).

Як зазначалося вище, у п.8.1 трудового договору сторони погодили, що термін його дії закінчується 10 жовтня 2022 року.

Відповідно п.2.ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (п. 2 і п. 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України використання примусової праці забороняється. Пунктом 1 статті 2 Конвенції Міжнародної організації праці № 29 1930 р. «Про примусову чи обов`язкову працю» передбачено, що термін "примусова чи обов`язкова праця" означає будь-яку роботу чи службу, що її вимагають від якої-небудь особи під загрозою якогось покарання і для якої ця особа не запропонувала добровільно своїх послуг.

Заборона примусової праці також визначена у КЗпП України.

Так, згідно із ст.31 КЗпП України власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором.

Відповідно до ч.1 ст.32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом із підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника.

Аналіз вказаних вище норм права вказує на те, що гарантії, передбачені ст.119 КЗпП не можуть примусово бути застосовані до працівника, який офіційно від них відмовився, про що повідомив роботодавця.

Натомість, у даному випадку, відмовляючи ОСОБА_1 у звільненні за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України, з урахуванням його письмової нотаріально посвідченої заяви про відмову від гарантій на залишення на роботі, АТ «Укрзалізниця», як роботодавець, фактично примусило його до залишення в трудових відносинах та порушило його право на вільний вибір праці.

З наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з законом, є безумовними.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції також вірно враховано, що оскільки заяву позивача про звільнення та відмову від гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України, відповідач отримав 25 жовтня 2022 року, то днем звільнення та розрахунків із ним мав бути наступний робочий день - 26 жовтня 2022 року.

За таких обставин, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд помилково зобов`язав звільнити працівника датою, яка вже минула.

З урахуванням наведеного, висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимогОСОБА_1 про зобов`язання відповідача звільнити позивача з роботи з 26 жовтня 2022 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, про що видати відповідний наказ, є правильними.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно критично оцінив посилання представника відповідача щодо застосування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року №761/33202/16-ц про те, що припинення трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України з працівником, призваним на військову службу, можливе тільки після закінчення проходження військової служби, оскільки всупереч позиції відповідача такий підхід по застосуванню п.2 ст.36 КЗпП України і ст.119 КЗпП України має місце тоді, коли предметом спору є незаконне звільнення мобілізованого працівника. Проте предметом спору в даній справі є звільнення позивача за його ініціативи, а відтак наведена відповідачем постанова Верховного Суду не є релевантною правовідносинам у даній справі.

Доводи апеляційної про те, що суд першої інстанції необґрунтовано надав оцінку застосуванню п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін), так як предметом спору у даній справі є вимоги позивача про звільнення його саме на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України (закінчення строку дії трудового договору), апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача звільнити позивача з роботи з 26 жовтня 2022 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.

Стягуючи з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 698 грн 70 коп., суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, то понесені ним судові витрати по сплаті судового підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених вимог.

Однак такий висновок суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає нормам процесуального права.

Так, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У той же час відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Згідно з п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог п.1.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» при подачі позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору становить 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Даний позов подано до суду у листопаді 2022 року.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня 2022 року становив 2 481 грн 00 коп.

Ураховуючи характер спору та вимоги позову позивач сплатив судовий збір за одну вимогу немайнового характеру (зобов`язання звільнити з роботи) у сумі 992 грн 40 коп. (2 481?0,4), а також за вимогу майнового характеру у сумі 12 405 грн 00 коп., яка розрахована з урахуванням визначеної позивачем ціни позову (а.с.6, 7, т.1).

Оскільки оскаржуваним рішенням суду першої інстанції у повному обсязі відмовлено у задоволені майнової позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги, то у суду першої інстанції були відсутні підстави для включення сплаченої позивачем за цю вимогу суму судового збору у розмірі12 405 грн 00 коп.

Водночас, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції задовольнив немайнову позовну вимогу ОСОБА_1 про зобов`язання звільнити з роботи,то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню виключно сума судового збору за немайнову позовну вимогу у розмірі 992 грн 40 коп.

Проте суд першої інстанції, у порушення вимог ст.141 ЦПК України та положень Закону України «Про судовий збір», наведеного вище належним чином не врахував, внаслідок чого неправильно застосував принцип пропорційності під час стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору не в повному обсязі відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в частині стягнення судового збору, зменшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 з 6 698 грн 70 коп. до 992 грн 40 коп., з наведених вище підстав.

Щодо додаткового рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2023 року, яким представнику ОСОБА_1 - адвокату Андросевичу Г.С. поновлено строк на подання доказів на обґрунтування витрат на правову допомогу та частково задоволено заяву про ухвалення додаткового рішення, стягнувши з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 31 575 грн 00 коп., то колегія суддів погоджується із ним з таких підстав.

Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

13 вересня 2023 року представник позивача - адвоката Андросович Г.С. подала до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення у справі та докази понесення судових витрат.

Заява мотивована тим, що сторона позивача понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 63 150 грн 00 коп., яку вони просили стягнути з АТ «Українська залізниця».

Також у цій заяві адвокат Андросович Г.С. заявила клопотання про поновлення строку на подання доказів щодо обґрунтування витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що позивач дізнався про ухвалення оскаржуваного рішення від 02 серпня 2023 року лише 12 вересня 2023 року з Єдиного державного реєстру судових рішень.

16 жовтня 2023 року від представника відповідача надійшли заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, в яких представник відповідача просив відмовити у задоволенні заяви, посилаючись на те, що: відсутнє документальне підтвердження понесення стороною витрат на професійну правничу допомогу; розподіл судових витрат має бути пропорційним розміру задоволених вимог; витрати мають відповідати критерію співмірності. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачем було пропущено строк на подання доказів щодо обґрунтування витрат на правову допомогу, а також дія договору №01-06/22 про надання юридичних послуг від 01 червня 2022 року, за яким заявлено стягнення на юридичні послуги, закінчилась 01 червня 2023 року.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Право на правову допомогу гарантовано ст.ст. 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013).

Частиною 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За умовами ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч.1 ст.1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Водночас, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру витрат напрофесійну правничу допомогу, які ОСОБА_1 поніс у суді першої інстанції у розмірі 63 150 грн 00 коп., стороною позивача надано такі документи:

- договір № 01-06/22 про надання юридичних послуг, укладений 01 червня 2022 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Адвокатська компанія «Центр-лекс» в особі директора Гудзевич І.А.;

- платіжну інструкцію N @2PL215589 від 11 листопада 2022 року про сплату коштів у розмірі 63 150 грн 00 коп. за договором № 01-06/22 від 01 червня 2022 року;

- детальний опис виконаних робіт і наданих адвокатом Андросович Г.С. послуг у справі № 757/33206/22-ц.

Відповідно до п.3.12 договору № 01-06/22 про надання юридичних послуг від 01 червня 2022 року, в рамках дії цього договору клієнт укладає із працівниками компанії - адвокатами Гудзевич І.А., Андросович Г.С. відповідні договори про надання правових послуг адвоката.

Згідно з п. 4.1.1. договору № 01-06/22 сторони погодили, що вартість години роботи адвоката компанії становить 2 700 грн 00 коп.

Відповідно до п. 8.1 та п. 8.2 договору № 01-06/22, договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 01 червня 2023 року. Після закінчення строку дії договору, якщо сторони продовжують виконувати його умови, договір вважається пролонгованим на невизначений строк.

З матеріалів справи видно, що після 01 червня 2023 року, тобто після закінчення строку дії договору № 01-06/22, сторони продовжували виконувати його умови, а відтак в силу вимог п. 8.2 цього договору він автоматично був пролонгованим.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно не взяв до уваги заперечення представника відповідача про те, що дія договору №01-06/22 закінчилась 01 червня 2023 року, а тому адвокати позивача є неповноважними.

На виконання вимог ч.3 ст.137 ЦПК України представник позивача надав суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а відтак такі витрати є доведеними.

Отже, враховуючи вимоги п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що судові витрати позивача на правничу допомогу у розмірі 63 150 грн 00 коп. мають бути відшкодовані пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 31 575 грн 00 коп.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно поновив представнику позивача - адвокату Андросович Г.С. строк на подання доказів понесення судових витрат, апеляційний суд не приймає до уваги, виходячи з такого.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно зі ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Водночас суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч.1 ст.127 ЦПК України).

Верховний Суд у своїй постанові від 17 листопада 2021 року у справі № 205/213/20 зазначив, що аналіз положень ст.ст.126, 127 ЦПК України, яким урегульовано інститут поновлення процесуальних строків та правових наслідків їх пропуску, дозволяє дійти висновку, що визначений ч.8 ст.141 ЦПК України п`ятиденний строк на подання доказів понесення витрат на правову допомогу може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз клопотання про поновлення строку свідчить про те, що строк на подання доказів понесення судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді першої інстанції пропущений з поважних причин. Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що таке клопотання підлягає задоволенню, а строк - поновленню.

Такий висновок суду першої інстанції кореспондується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у подібній справі у додатковій постанові від 09 квітня 2024 року у справі № 753/23342/21 (провадження № 61-426св23).

Інші доводи апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення заяви та стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 31 575 грн 00 коп.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2023 року є обґрунтованим, а тому це додаткове рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Редевич Оксани Миколаївни на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання звільнити з роботи - залишити без змін.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року в частині стягнення судового збору змінити, зменшивши розмір судового збору, який підлягає стягненню з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 з 6 698 грн 70 коп. до 992 грн 40 коп.

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвоката Редевич Оксани Миколаївни на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2023 року - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 травня 2024 року.

Головуючий

Судді: