Справа №760/9330/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді - Букіної О.М.,

за участю секретаря - Кавун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 168 486,58 грн. та судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 18.05.20218 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, який був посвідчений Приватним нотаріусом КМНО Морозової С.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1940.

Посилається в позові на те, що відповідно до п. 1 Договору Позики позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти у розмірі, встановленому у договорі, а позичальник зобов`язується повернути їх позикодавцю.

Згідно п. 2 Договору сума позики становить 260 000,00 грн.

Вказує, що згідно п. 3 Договору позики позика надається Позикодавцем Позичальнику у формі готівки. Підписанням цього договору Позичальник підтверджує отримання коштів (суми позики вказаної в п. 2 договору), які є предметом договору, від Позикодавця у повному обсязі до підписання та нотаріального посвідчення цього договору.

Посилається, що відповідно до п. 4 даного Договору сторони дійшли згоди, що за користування грошовими коштами, наданими Позикодавцем на виконання цього Договору, Позичальник не сплачує винагороду у вигляді відсотків або іншій формі, передбаченій чинним законодавством.

Пункт 5 Договору позики передбачає, що Позичальник зобов`язаний повернути Позику в повному обсязі не пізніше 01 червня 2018 року.

Згідно п. 7 Договору позики передбачено, що сума позики повертається Позичальником Позикодавцю у готівковій формі, на підтвердження чого позикодавець надає Позичальнику власноручно написану розписку в одержанні коштів.

Стверджує, що відповідно до п. 9 Договору позики встановлено, що при прострочені повернення Позики більш, ніж на 10 (десять) днів, Позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення, у строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України та вимагати при цьому повернення Позикодавцю всієї суми позики, що залишилася несплаченою.

Вказує, що у зв`язку із невиконанням умов Договору позики, 29.03.2019 року Позикодавцем було направлено на адресу Позичальника повідомлення-вимогу про усунення порушень щодо виконання основного зобов`язання.

Зазначає, що станом на день звернення до суду із позовом зобов`язання за Договором позики не виконані, а тому позивач просить суд стягнути із відповідача суму позики у розмірі 260 000,00 грн., інфляційні втрати у розмірі 22 100,00 грн., пеню у розмірі 128 561,10 грн. та 3 % річних у розмірі 11 005,48 грн.

З урахуванням викладеного вище просив позовні вимоги задовольнити.

29.11.2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М.

17.01.2020 року до суду надійшла інформація щодо зареєстрованого місця проживання відповідача.

Ухвалою суду від 20.01.2020 року справу було прийнято до провадження Солом`янського районного суду м. Києва та відкрито спрощене позовне провадження із повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачем у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подано.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки у судове засідання суд до відома не поставив.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не поставив.

Суд відповідно до ч. 5 ст. 223 ЦПК вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача, а також відповідача, на підставі наявних у справі доказів.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 18.03.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який був посвідчений Приватним нотаріусом КМНО Морозовою С.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1940 (а.с. 7-8).

Відповідно до п. 2 Договору сума позики становить 260 000,00 грн.

Згідно із п. 4 даного Договору, сторони дійшли згоди, що за користування грошовими коштами, наданими Позикодавцем на виконання цього Договору, Позичальник не сплачує винагороду у вигляді відсотків або іншій формі, передбаченій чинним законодавством.

Пунктом 5 Договору позики передбачено, що Позичальник зобов`язаний повернути Позику в повному обсязі не пізніше 01 червня 2018 року.

Відповідно до п. 7 Договору сума позики повертається позичальником позикодавцю у готівковій формі, на підтвердження чого позикодавець надає позичальнику власноручно написану розписку одержанні коштів.

Пунктом 9 Договору встановлено, що в разі прострочення повернення позики більш ніж на 10 днів, позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення, у строки і у порядку, передбаченні чинним законодавством України та вимагати при цьому повернення позикодавцю всієї суми позики, що залишилася несплаченою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Позивач у позовній заяві вказує, що відповідачем позику у встановлений договором позики від 18.05.2018 строк повернуто не було. Станом на день ухвалення рішення у справі суду також не було надано доказів виконання відповідачем зобов`язань за договором позики від 18.03.2018.

У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача лише 3% річних, інфляційні втрати та пеню за період прострочення зобов`язання з 02.06.2018 по 29.10.2019.

При цьому, позовних вимог про повернення суми позики у позовній заяві не заявлено.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Зокрема, частина друга цієї статті передбачає, що «боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, при застосуванні цієї правової норми необхідно встановити, що є зобов`язанням і які зобов`язання є грошовими.

Частина перша статті 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається у грошовій одиниці України (або у грошовому еквіваленті у іноземній валюті).

Оскільки між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики грошових коштів, то зазначені правовідносини є зобов`язальними, а зобов`язання - грошовим.

Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія статті 625 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд вважає, що в даному випадку відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних та інфляційні втрати за період з 02.06.2018 по 29.10.2019, в порядку ст. 625 ЦК України.

Із розрахунку наведеного у позовній заяві вбачається, що позивач просить стягнути із відповідача інфляційні втрати за період із 02.06.2018 по 29.10.2019 у розмірі 23 920,00 грн. та 3 % річних за період із 02.06.2018 по 29.10.2019 у розмірі 11 005,48 грн.

Однак, із здійсненого судом за допомогою ІПС «Ліга» розрахунку вбачається, що інфляційні втрати за період з 02.06.2018 по 29.10.2019 становлять 24 845,41 грн., та 3 % річних у розмірі 11 005,48 грн.

Виходячи з принципу диспозитивності, відповідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Приймаючи до уваги межі заявлених вимог в цій частині позову, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних за період з 02.06.2018 по 29.10.2019 у розмірі 11 005,48 грн. та інфляційні втрати за період із 02.06.2018 по 29.10.2019 у розмірі 23 920,00 грн.

Окрім цього, як вбачається із позовної заяви, позивач також просить суд стягнути на його користь пеню за період із 02.06.2018 по 29.10.2019 у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка становить 128 651,10 грн.

Частина 1 статті 546 ЦК України визначає види забезпечення виконання зобов`язання, як: неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток, право довірчої власності.

Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому, ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Суд враховує, що в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями статей 1, 3 цього Закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці).

Як встановлено із матеріалів справи, за виконання зобов`язання в договорі від 18.05.2018 розмір пені не визначався.

Не містить жодного правового обґрунтування щодо підстав стягнення з відповідача пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ і позовна заява.

Як свідчать матеріали справи, договір позики від 18.05.2018 укладався між фізичними особами.

За наведених вище обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 128 651,10 грн.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищевикладеного, позов підлягає задоволенню частково.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за період з 02.06.2018 по 29.10.2019 заборгованість за договором позики від 18.05.2018 у розмірі 35 850,89 грн., у тому числі : інфляційна складова суми боргу у розмірі 23 920,00 грн., 3% річних 11 005,48 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума судового збору 349,26 грн.

Керуючись Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», ст.ст. 11, 509, 525, 526, 530, 549-552, 625, 1048-1050 ЦК України, статтями 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273, 274 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики про стягнення боргу, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (остання відома адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 18.05.2018 у розмірі 35 850,89 грн.

В іншій частині позову, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (остання відома адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 349,26.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 20.05.2024.

Суддя О.М.Букіна