Постанова

Іменем України

14 травня 2024 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/2547/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області

від 19 січня 2023 року

в складі судді Борця Є. О.

у цивільній справі №359/7297/22 Бориспільського міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 ,

третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бориспільської міської ради,

про визначення місця проживання дитини,

У С Т А Н О В И В:

В жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та просила визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з нею.

Позовна заява мотивована тим, що з 21 липня 2001 року вона з ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 12.07.2022, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.10.2022. В шлюбі, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 в них народилася донька ОСОБА_4 .

Зазначала, що протягом тривалого часу, що передував розірванню шлюбу, і на час звернення до суду з цим позовом, відповідач неодноразово застосовував фізичне та психологічне насильство по відношенню до неї в присутності малолітньої доньки ОСОБА_4 . У зв`язку з цим вона зверталася до Бориспільського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області із заявою про домашнє насильство та із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Позивачка, посилаючись на те, що між нею та відповідачем виникли конфліктні відносини, а також на те, що вона здатна забезпечити належний рівень життя дитини, просила позов задовольнити та визначити місце проживання доньки разом з нею.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2023 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції порушив принцип змагальності сторін, оскільки в рішенні зазначив, що всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України відповідач не подав докази на спростування обґрунтованості та достовірності висновку органу опіки та піклування, але не врахував, що висновок органу опіки та піклування від 16.01.2023 був поданий до суду перед початком судового засідання, в якому ухвалено оскаржуване рішення.

Судом не взято до уваги та не враховано під час ухвалення рішення наступні обставини: після розірвання шлюбу позивачка перешкоджала його спілкуванню з донькою, незважаючи на її прихильність до батька; він у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби обмежений в участі і можливостях під час воєнного стану достатньо приділяти уваги своїй доньці; позивачка на відміну від відповідача не має необхідних житлових умов для виховання дитини, оскільки проживає в службовій квартирі, яка видана відповідачу на час проходження військової служби; позивачкою не надано характеристик з місця роботи або проживання; не виконання позивачем висновку про повторну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 27.11.2020.

Суд в порушення вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України не врахував правові висновки Верховного Суду, викладені в аналогічних справах, а саме №523/11247/19, №742/710/19, №352/536/17, №500/6325/17 та №947/5258/21, де міститься правовий висновок про те, що висновок органу опіки та піклування не породжує прямих юридичних наслідків та несе виключно інформативний рекомендаційний характер.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що суд не виконав вимог п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України та не зупинив провадження у справі до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан.

За наведених обставин просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19.01.2023 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідач у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Позивачка та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Бориспільської міської ради, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Бориспільської міської ради.

Колегія суддів дослідила матеріали справи, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та пояснення представника відповідача, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що після розірвання шлюбу сторони разом з донькою ОСОБА_4 продовжують проживати разом у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 .

Позивачка разом з донькою ОСОБА_4 проживають в одній кімнаті, тоді як відповідач проживає окремо від них в іншій ізольованій кімнаті.

Сторони працевлаштовані та мають постійний дохід.

Зі змісту мотивувальної частини постанови Київського апеляційного суду від 20.05.2021 (том 1, а. с. 27-32), довідки старшого інспектора сектору протидії домашньому насильству відділу превенції Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області від 08.08.2022 (том 1, а. с. 35-36), термінових заборонних приписів (том 1, а. с. 37, 75), численних письмових пояснень ОСОБА_1 (том 1, а. с. 74, 76, 78, 105 зворот) вбачається, що між сторонами склалися конфліктні відносини, які об`єктивно перешкоджають їм дійти згоди щодо визначення місця проживання доньки ОСОБА_4 .

У Висновку органу опіки та піклування, погодженого рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради №25 від 16 січня 2023 року зазначено, що відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов від 14.12.2022 №278 та оцінки потреб сім`ї для малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , створені належні умови для життя, розвитку та відпочинку. Обоє батьків забезпечують необхідні потреби дитини у харчуванні, одязі, навчанні та розвитку, батьківський потенціал обох батьків на належному рівні. Питання щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 розглядалося на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини від 29.11.2022 за участі обох батьків, де мати ОСОБА_2 повідомила, що в основному вона займається вихованням доньки. Батько дитини ОСОБА_1 не заперечував щодо проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з матір`ю.

Також у Висновку органу опіки та піклування від 16.01.2023 зазначено, що Органом опіки та піклування не встановлено обставин, за яких малолітня донька має бути розлучена зі своєю матір`ю. Відсутні факти, що свідчать про неналежне виконання матір`ю своїх материнських обов`язків, недбале або жорстоке поводження до дитини, негативний вплив на ї особистість.

Орган опіки та піклування, зважаючи на малолітній вік дитини, її жіночу стать, потреби дівчинки у материнській пораді та турботі щодо вирішення фізіологічних щоденних потреб малолітньої дівчинки, а також зважаючи на те, що розлучення дитини з матір`ю суперечить її інтересам, вважав за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю ОСОБА_2 .

Судом також було допитано свідків ОСОБА_6 (мати позивачки) та ОСОБА_7 (старша повнолітня донька сторін), які суду пояснили, що вихованням малолітньої ОСОБА_4 займається лише позивачка.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до положень статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із статтею 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України? 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, №31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, №10383/09,?§ 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що є правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позову та визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 з матір`ю, оскільки це забезпечить якнайкращі інтереси дитини.

При вирішенні спору суд першої інстанції урахував Висновок органу опіки та піклування Бориспільської міської ради №25 від 16 січня 2023 року, за змістом якого орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом з її матір`ю.

Доводи апеляційної скарги, що суд позбавив відповідача права подати докази на спростування висновку органу опіки та піклування не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки ОСОБА_1 був присутній на засіданні комісії виконавчого органу Бориспільської міської ради, де вирішувалося питання щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини, а тому фактично обізнаний про обставини, наведені у Висновку, та до того ж на засіданні комісії не заперечував щодо проживання дитини разом з матір`ю.

Більш того, незважаючи на те, що належним чином завірена копія Висновку органу опіки та піклування від 16.01.2023 була подана представником Органу опіки та піклування Виконавчого органу Бориспільської міської ради безпосередньо в день судового засідання 19.01.2023, відповідач та його представник ОСОБА_8 , будучи обізнаним про наявність відповідного Висновку органу опіки та піклування, а також будучи присутніми в судовому засіданні 19.01.2023, в якому ухвалено оскаржуване рішення, не скористалися своїм право та не зверталися до суду з клопотанням про відкладення судового засідання для ознайомлення з Висновком органу опіки та піклування та подання своїх заперечень проти нього, що в свою чергу підтверджується протоколом судового засідання від 19.01.2023 (том 1, а. с. 123-124).

Так, як вбачається з протоколу судового засідання від 19.01.2023 суд поставив на обговорення питання про долучення до матеріалів справи висновку і присутні в судовому засіданні, в тому числі відповідач та його представник ОСОБА_8 , не заперечували проти долучення такого доказу до матеріалів справи та будь-яких клопотань не заявляли.

Доводи апеляційної скарги, що позивачка чинить відповідачу перешкоди у спілкуванні з донькою також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки визначення судом місця проживання дитини разом з матір`ю не позбавляє батька прав на участь у вихованні дитини та у спілкуванні з нею. А якщо між батьками не досягнуто домовленості щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, то таке питання вирішується окремо органом опіки та піклування або в судовому порядку.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд в аналогічних справах неодноразово наголошував на тому, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд повинен враховувати, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Таким чином, посилання скаржника на те, що позивачка на відміну від нього не має необхідних житлових умов для виховання доньки не спростовують висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав для визначення місця проживання з донькою. До того ж, житло, в якому проживають сторони з донькою є тимчасовим, оскільки видане відповідачу як службове житло на час проходження військової служби. Тому твердження відповідача про те, що на відміну від позивачки в нього всі необхідні умови для проживання дитини є недоречними.

Таким чином, відсутність у позивачки власного житла не є безумовною підставою для відмови у визначенні місця проживання дитини разом з нею.

Крім цього, факт проживання батьків за однією адресою не є підставою для відмови в задоволенні позову про визначення місця проживання дитини разом з одним із них (постанова Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №288/39/20).

Доводи скаржника про те, що виконання ним обов`язків військової служби обмежує його участь та можливість достатньо часу приділяти доньці лише додатково підтверджують наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, а не спростовують такі обставини, як помилково вважає відповідач.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи характеристик з місця проживання та місця роботи позивачки, то відсутність таких доказів в матеріалах справи теж не є безумовною підставою для відмови у визначенні місця проживання дитини разом з нею, оскільки при вирішенні даного спору, згідно приписів статті 161 СК України, береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Не можна передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на справи, де Верховний Суд зазначив, що висновок органу опіки та піклування не є обов'язковим для суду при вирішенні спору щодо місця проживання дитини і суд може визнати такий висновок необґрунтованим, з огляду на таке.

У справі №523/11247/19, на яку посилається відповідач, Верховний Суд залишив без змін судове рішення суду апеляційної інстанції про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю.

У справі №742/710/19 Верховний Суд скасував судове рішення апеляційного суду та передав справу на новий апеляційний розгляд. Отже, Верховний Суд у справі 742/710/19 не формулював висновків щодо застосування норм права, оскільки вказаною постановою, за результатами скасування судових рішень справу направлено на новий розгляд, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а, отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі.

Висновки, висловлені Верховним Судом у справах №496/4271/16-а, №522/23095/16-а та Великою Палатою Верховного Суду у справах №352/536/17 та №500/6325/17, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, не є обов'язковими для суду при вирішенні даної справи про визначення місця проживання дитини, що переглядається, оскільки висловлені у справах про визнання недійсним висновку органу опіки та піклування, які розглядалися за правилами адміністративного судочинства.

Щодо справи №947/5258/21, яка переглядалася Верховним Судом, то наведені в ній правові висновки теж не можуть бути взяті до уваги суду, оскільки справа, що переглядається, та справа, яку переглядав касаційний суд є різними. Так, у справі, яку переглядав касаційний суд, між сторонами вирішувався спір про визнання протиправним і скасування розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування. А у даній справі вирішується спір про визначення місця проживання дитини.

Доводи апеляційної скарги, щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України також не є підставою для скасування судового рішення, оскільки таке право було відновлено судом апеляційної інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Фактично аргументи, наведені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та їм надана належна правова оцінка.

При цьому, колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ? від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 14 травня 2024 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

А. М. Стрижеус