ПОСТАНОВА

Іменем України

30 квітня 2024 року м. Кропивницький

справа № 396/1226/23

провадження № 22-ц/4809/735/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Письменного О.А.,

за участю секретаря судового засідання Гончар О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Новоукраїнської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 01 лютого 2023 року у складі судді Русіної А.А.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ,про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначала, що з 27.10.2007 перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Новоукраїнського районного суду від 12.04.2022 було розірвано. В період шлюбу народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач зазначала, що діти постійно проживають з нею та знаходяться на її утриманні.

Після укладення шлюбу у травні 2022 року з ОСОБА_5 , відповідач почав переслідувати її, ображати, принижувати, погрожувати та залякувати. Ці дії супроводжувались спричиненням їй тілесних ушкоджень, що підтверджується неодноразовими зверненнями до поліції. Крім того, рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 08 серпня 2022 року ОСОБА_2 протягом 6 місяців: заборонено наближатись на 100 метрів до місця проживання ОСОБА_6 , до місця її роботи, особисто і через третіх осіб розшукувати позивача, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. Однак, не зважаючи на наявність вказаного рішення відповідач систематично з`являвся до її помешкання, чим порушував вказане рішення суду та фактично вчиняв домашнє насилля як фізичного так і психологічного характеру, як відносно неї так і відносно їхніх неповнолітніх дітей.

Вказує, що відповідач ніяким чином не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості в їх долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчанням, підготовкою до самостійного життя; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, при цьому влаштовує сварки та скандали, погрожує, принижує її при дітях, здійснює психологічний тиск на дітей, внаслідок чого діти спілкуватися з ним не бажають, бояться його, що свідчить про свідоме нехтування вiдповiдачем своїх батьківських обов`язків.

Вважає, оскільки відповідач не є біологічним батьком дочці ОСОБА_4 , та про даний факт йому відомо, тому він не виявляє батьківської турботи до неї, оскільки між ними відсутнє кровне споріднення.

Посилаючись на зазначені обставини, просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно їх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 01 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_9 зазначала, що не погоджується з рішенням суду, вважає його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що ОСОБА_2 під час сумісного проживання з позивачкою піднімав на неї руку, діти були свідками такого поводження з нею, тому вважає, що діти є постраждалими від насильства. Зазначила, що діти стали лагіднішими, більш відкритими та спокійнішими завдяки спілкуванню дітей з її теперішнім чоловіком - ОСОБА_5 . Навпаки, ОСОБА_2 створює конфліктні ситуації, що негативно впливає на психоемоційний стан дітей, діти не бажають з ним спілкуватись.

Такі обставини свідчать про незацікавленість відповідача виконувати функції батька, а навпаки він через спілкування з дітьми погрожує цілісності нинішнього шлюбу позивачки, негативно діє на психологічний стан дітей та порушує сімейну атмосферу сім?ї ОСОБА_1 .

Вважає, що відповідач нехтує потребами своїх дітей, порушує права дітей на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов?язків. ОСОБА_2 не довів зміну своєї поведінки щодо дітей, прагнення здійснювати належне піклування за ними, а навпаки своїми діями та агресією зробив негативно налаштовану ситуацію в якій діти виявляють потребу про відмову від спілкування з відповідачем та можливість взагалі з ним не бачитись.

Також, на думку представника позивача, судом були порушені норми статті 171 СК України, яка зазначає, що при вирішенні питань, які стосуються життя дитини потрібно враховувати її думки, однак суд не взяв до уваги думку неповнолітнього ОСОБА_7 .

Вважає, що висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є недостатньо обгрунтований.

Просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначав, що вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим. Вважає, що позивачем не доведено, що його поведінка відносно дітей є свідомим нехтуванням своїми батьківськими обов?язками та наявність в його діях вини, а в матеріалах справи відсутні такі докази.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Сторони у справі є батьками дітей: сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 , серія НОМЕР_2 (а.с.7,8).

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі який було розірвано, що підтверджується рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області 12.04.2022 року (а.с.14).

Згідно витягів з реєстру територіальної громади про зареєстрованих осіб № 2022/000251985, № 2023/003043667 від 05.08.2022 року, 17.04.2023 року та довідки про реєстрацію місця проживання особи № 169, встановлено, що позивачка разом з дітьми зареєстрована в будинку за адресою АДРЕСА_1 (а.с.11,12,13).

Відповідно до довідки № 342 від 31.08.2023 року Новоукраїнського відділу ДВС у Новоукраїнському районні Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), заборгованість по аліментам гр. ОСОБА_2 станом на 01.08.2023 року відсутня (а.с.76).

Згідно рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 08 серпня 2022 року у справі № 396/875/22 ОСОБА_2 протягом 6 місяців: заборонено наближатись на 100 метрів до місця проживання ОСОБА_6 до місця роботи позивача, особисто і через третіх осіб розшукувати, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею (а.с.16-20).

З повідомлень Новоукраїнського районного відділу поліцій ГУНП в Кіровоградській області встановлено, що в діях ОСОБА_2 вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП України (а.с.27,28,29,30).

Проте що позивач неодноразово зверталася до поліції з приводу вчинення відповідачем відносно неї домашнього насильства, свідчить талон-повідомлення єдиного обліку про прийняття та реєстрацію заяви (а.с.23,24,25,26), при цьому рішення суду про притягнення відповідача до відповідальності за ознаками адміністративного правопорушення в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до довідки Новоукраїнського ліцею «Лідер» Новоукраїнської міської ради Кіровоградської області від 13.06.2023 року №137-01, вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається в 10-А класі Новоукраїнського ліцею «Лідер». За останній рік навчання ним опікувалась лише мати ОСОБА_1 , батько ОСОБА_10 за останній рік жодного разу не цікавився навчанням дитини. В батьківській групі Вайбер він присутній, але з класним керівником та педагогічними працівниками не спілкувався та не відвідував батьківські збори (а.с.21).

Як вбачається з відповіді психолога КЗ «Новоукраїнського міського центру соціальних служб» від 08.06.2023 року № 124/02-10, наданої позивачці на її усне звернення, з метою встановлення психоемоційного стану дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , загальний психоемоційний стан обох дітей відповідає віковим нормам. Афективні порушення, зміни в емоційному стані, когнітивні порушення, ознаки самодеструктивної поведінки та інші індикатори притаманні дітям, постраждалим від насильства відсутні (а.с.22).

З повідомлення виконавчого комітету Новоукраїнської міської ради від 06.11.2023 року № 2202/01-28 вбачається, що висновок щодо участі ОСОБА_2 у вихованні дітей відсутній (а.с.104).

Згідно витягу з протоколу №11 від 19.07.2023 року засідання міської комісії з питань захисту прав дитини щодо розгляду питання про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , комісія вважає недоцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.105-106).

Службою у справах дітей Новоукраїнської міської ради надано висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з якого вбачається, що ОСОБА_2 підтримує з дітьми доброзичливі відносини, бачиться з ними, заборгованості по аліментам відсутня. Батько спроможний виконувати батьківські обов`язки та доглядати за дітьми, складних життєвих обставин не виявлено (а.с.67-68).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка та її представники ОСОБА_9 та ОСОБА_11 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити. Відповідач заперечив проти апеляційної скарги рішення суду просив залишити без змін.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено, що з наданих позивачкою доказів не вбачається наявність підстав передбачених ст.164 СК України, а тому застосування до відповідача такого виняткового заходу як позбавлення батьківських прав суд вважає недоцільним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду ураховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як підставу позбавлення батьківських прав відповідача визначила те, що він ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні дітей, не піклується про їх стан здоров`я та духовний розвиток, не проявляє батьківської турботи.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. зокрема постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

В судовому засіданні, відповідач категорично заперечував проти позбавлення його батьківських прав, посилаючись на те, що позивач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дітьми.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Апеляційний суд враховує, що суду не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей , а тому розрив з ним сімейних відносин не відповідає інтересам останніх.

З висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вбачається, що ОСОБА_2 підтримує з дітьми доброзичливі відносини, бачиться з ними, заборгованість по аліментам відсутня. Батько спроможний виконувати батьківські обов`язки та доглядати за дітьми, складних життєвих обставин не виявлено. Даний висновок є належним чином вмотивованим та позивачем не оскаржувався.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

З урахуванням якнайкращих інтересів дітей, бажання відповідача брати участь у їх житті, спілкуватися з ними, суд дійшов до висновку про відсутність підстав у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав з підстав недоведеності винної поведінки останнього, свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

Судом не було встановлено, що поведінка батька становила загрозу для здоров`я та розвитку доньки та сина, або що спілкування із батьком могли порушити відповідні права дітей. Колегія суддів, з урахуванням змісту частини четвертої статті 22 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», зауважує, що в цій справі не було встановлено фактів здійснення відповідаче домашнього насильства відносно дітей.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 08 серпня 2022 року, за яким ОСОБА_2 протягом 6 місяців: заборонено наближатись на 100 метрів до місця проживання ОСОБА_6 тощо, стосується відносин, які склалися між сторонами і саме по собі не свідчить про наявність негативниого впливу позивача на дітей.

Згідно з висновком проведеної бесіди з дітьми психолога КЗ «Новоукраїнського міського центру соціальних служб» від 08.06.2023 № 124/02-10, «загальний психоемоційний стан обох дітей відповідає віковим нормам. Афективні порушення, зміни в емоційному стані, когнітивні порушення, ознаки самодеструктивної поведінки та інші індикатори притаманні дітям, постраждалим від насильства відсутні».

При цьому, надані позивачкою докази того, що відповідач притягався до адміністративної відповідальності за скоєння домашнього насильства відносно неї, лише свідчать про звернення останньої до органів поліції, проте не підтверджують факт вчинення неправомірних дій відповідача відносно позивача та дітей, при цьому рішення суду чи інших компетентних органів про притягнення відповідача до відповідальності за ознаками адміністративного правопорушення в матеріалах справи відсутні.

Тобто, поведінка батька ні життю, ні фізичній недоторканностіь, ні здоров`ю, ні психологічному стану дітей не загрожує.

Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було враховано думку неповнолітнього сина ОСОБА_3 також не можуть вважатися обгрунтованми.

Дійсно, згідно з частинами першою та другою статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у питанні позбавлення своїх батьків чи одного із них батьківських прав.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України» (заява № 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Так, заслуханий у суді першої інстанції неповнолітній Ярослав, якому на час розгляду справи виповнилося 15 років висловив думку про позбавлення відповідача батьківських прав щодо нього.

Проте, ураховуючи думку дитини, колегія суддів вваажає, що дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів, яким вона в силу свого віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Сама по собі озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав з огляду на те, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, а тому при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності.

Інші наведені в апеляційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду першої інстанцій та не дають підстав вважати, що судом не повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та/або його висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 01 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 травня 2024 року.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Дуковський

О.А. Письменний