Справа №705/905/22
2/705/355/24

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2024 року м. Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі:

головуючої - судді Гудзенко В.Л.

при секретарі Музичук Л.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання батьківства та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання батьківства. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони познайомилися близько 20 років тому, а сімейні стосунки в них почалися у 2010 році і вони мали намір одружитися. Під час спільного проживання в них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та оскільки він народився у батьків, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, то відомості в актовий запис про народження дитини №25 був внесений відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного Кодексу України. На час народження дитини відповідач повністю визнавав себе батьком, однак, у зв`язку з перебуванням по за межами України, а саме в Ізраїлі, вони не мали змоги подати до органів РАЦСу заяву про визнання батьківства, тому відомості про батька були записані зі слів матері. Після повернення відповідача в Україну вони спільно проживали в належному їй будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 30.06.2013 спільно з відповідачем у храмі «Успения Пресвятой Богородицы» м. Умані вони похрестили сина ОСОБА_5 , де прізвище дитини було зазначено « ОСОБА_6 », що підтверджується відповідним виданим свідоцтвом. Згодом вона дізналася про стосунки відповідача з іншою жінкою та про те, що в них народилася дитина, тому в серпні 2013 року їхня сім`я розпалася і вони припинили спільно проживати. До цього часу відповідач не відмовляється від сина, адже спілкується з ним, періодично надає кошти на його утримання та виховання, проте, в добровільному порядку визнати своє батьківство відносно сина ОСОБА_5 відмовляється, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися з даним позовом до суду.

За вх. № 10075 від 02.06.2022 від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що він вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки, він з ОСОБА_1 дійсно знайомий тривалий час, адже вона є хрещеною матір`ю його першого сина ОСОБА_7 , 1996 року народження, тобто з тих пір вони стали кумами. З того часу в них були зустрічі, пов`язані з його сином ОСОБА_7 , виключно з його днями народження та різними святами. Однією сім`єю вони ніколи не проживали, адже не вели спільний побут та не мали спільного бюджету. В період часу з 2007 по 2013 роки він постійно працював за кордоном в Ізраїлі, їздив у відрядження. З 16.04.2012 по 13.02.2013 він перебував в Ізраїлі і за цей час жодних повідомлень про те, що позивач народила від нього сина не було. Коли він повернувся до України, то вона повідомила, що її син ОСОБА_5 є і його сином, та коли він запропонував зробити запис у свідоцтві про його народження про те, що він є батьком дитини, вона категорично відмовилася, обґрунтовуючи це тим, що оформляє документи з метою отримання допомоги, як одинока мати. З приводу того, що він неодноразово надавав їй кошти, то це було за її проханням на якісь певні її потреби, вона жодного разу не говорила, що це кошти, як аліменти на утримання дитини. Крім того, до пояснень свідків він відноситься критично, адже з їх пояснень не можливо дійсно встановити батьківство відносно дитини, адже вони можуть підтвердити лише те, що вони спілкувалися та мали якісь стосунки між собою. Весь цей період часу він проживав зі своєю сім`єю, проте із сином позивачки ОСОБА_5 він періодично бачився, та навіть в якійсь мірі піклувався про нього, проте стверджувати, що він є його батьком він не може, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Крім того, відповідач просить звернути увагу на те, що позивачем пропущений строк позовної давності, тому просить застосувати строки позовної давності.

За вх. № 30994 від 28.12.2023 від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій вона просить визнати ОСОБА_4 батьком ОСОБА_8 та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі частини всіх видів заробітку його (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення з даним позовом до суду та до досягнення дитиною повноліття та стягнути з відповідача на її користь судові витрати (витрати на оплату судового збору та правничу допомогу).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала подану нею заяву про збільшення позовних вимог, просила її задовольнити та пояснила, що з відповідачем вони стали зустрічатися, як чоловік та жінка, після смерті його дружини. В 2012 році, після того, як вона завагітніла відповідач поїхав за кордон на роботу, однак знав, що в них буде дитина і був цьому дуже радий. Оскільки дитина народилася, коли відповідач ще був за кордоном, то відомості про батька до актового запису про народження дитини буди внесені на підставі ст.135 СК України. Після повернення відповідача, вони проживали однією сім`єю у її домоволодінні, він визнавав ОСОБА_5 своїм сином. Під час розгляду даної справи в суді, вони з відповідачем погодили, що нотаріально укладуть угоду щодо виховання дитини, звернуться в органи РАЦС для внесення до актового запису про народження сина відповідача, як батька. Однак, коли вони прийшли в органи РАЦС відповідач відмовився, оскільки син не забажав брати його прізвище.

Представник позивача адвокат Гребенюк С.А. в судовому засіданні наполягав на задоволенні збільшених позовних вимог, зазначивши, що дійсно при добровільному вирішенні справи він, як представник позивача, з позивачем та відповідачем і його представником адвокатом Кравченком Р.М. зверталися в нотаріальну контору для укладення угоди стосовно виховання сина, відповідач погоджувався, що він є батьком дитини, проте, в органах РАЦСу за вказаними позивачем обставинами відмовився визнати батьківство.

Відповідач ОСОБА_4 в судові засідання жодного разу не з`явився, причини неявки суду не відомі.

Представник відповідача адвокат Веклич П.П. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що доказів того, що відповідач є батьком дитини позивача не надано, експертизу не проведено, так як відповідача про її проведення не було повідомлено.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила,що сторін по справі знає досить давно. Відповідач проживав зі своєю дружиною ОСОБА_10 . Після смерті ОСОБА_11 він почав проживати з позивачем. Тоді ОСОБА_12 поїхав за кордон на роботу, а ОСОБА_13 повідомила, що вагітна від ОСОБА_14 . Так, як під час пологів ОСОБА_14 не було, то в пологовому будинку біля ОСОБА_13 була мама ОСОБА_14 . Коли ОСОБА_12 приїхав з-за кордону, то проживав з ОСОБА_15 та ОСОБА_16 в ОСОБА_17 2013 році вона була на хрестинах їхнього сина, святкування було в кафе «Серж », де відповідач та позивач були як чоловік та дружина. ОСОБА_12 визнавав ОСОБА_5 своїм сином. Після того, як вони перестали разом проживати, то ОСОБА_12 всерівно приїжджав до сина, привозив гостинці, забирав його гуляти, матеріально ОСОБА_13 допомагав. ОСОБА_5 і ОСОБА_12 ззовні дуже схожі. Також ОСОБА_13 з ОСОБА_14 до неї приходили в гості, як чоловік та дружина. ОСОБА_14 бабуся проживала напроти ОСОБА_13 , то ОСОБА_5 туди постійно бігав, коли ОСОБА_12 приїжджав. ОСОБА_5 називав відповідача татом.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила, що сторони по справі знає. ОСОБА_19 та ОСОБА_13 зійшлися жити разом після того, як ОСОБА_12 став вдівцем. ОСОБА_13 завагітніла. Після народження сина вони проводили родини та хрестини, як батьки дитини. Жили сторони однією сім`єю по АДРЕСА_1 . ОСОБА_14 мама та бабуся постійно до них приходили. ОСОБА_13 до них їздила. Вони мали перейти разом проживати до відповідача в с. Городецьке.

Суд, вислухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . Матір`ю дитини записана ОСОБА_1 , батьком ОСОБА_20 .

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження встановлено, що народження ОСОБА_8 21.12.2012 зареєстровано 11.01.2013 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис №25, відомості про батька внесені до актового запису відповідно до частини першої статті 135 СК України.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою та третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Частиною другою статті 125 СК України передбачено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду.

Відповідно до частини першої та другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Відповідно до ст. 20 СК України, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (частина четверта статті 128 СК України).

Так, судом було встановлено та підтверджується матеріалами справи, що запис відомостей про батька було зроблено відповідно до частини першої статті 135 СК України.

Тлумачення статті 128 СК України свідчить, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц (провадження № 61-6030св18) зазначено, що доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

При вирішенні спору про оспорення батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька.

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

За клопотанням позивача ухвалою від 28.06.2023 у даній справі було призначено судову генетичну експертизу, на вирішення якої поставлене питання чи являється ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , біологічним батьком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ?

За клопотанням експерта сторони були повідомлені судом про необхідність явки до експертної установи 20.09.2023 з 11 до 12 години для відбору експериментальних зразків, необхідних для проведення молекулярно-генетичної експертизи, на підтвердження чого їм було надіслано відповідну копію клопотання. Вказане клопотання сторонами було отримано, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Від експертної установи надійшло повторне клопотання, в якому зазначено, що 20.09.2023 до Вінницького НДЕКЦ МВС на відбір експериментальних зразків з`явилася ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_8 , а ОСОБА_4 не з`явився, тому відбір експериментальних зразків не було проведено. В цьому ж повідомлені було наголошено про необхідність повторного прибуття до експертної установи 12.10.2023 з 11 до 12 години для відбору експериментальних зразків, необхідних для проведення молекулярно-генетичної експертизи. Копію вказаного клопотання знову було направлено сторонам рекомендованим повідомленням.

За вх. № 27245 від 15.11.2023 від експертної установи надійшло повідомлення про неможливість проведення призначеної експертизи, у зв`язку з тим, що на визначені для явки дати 20.09.2023 та 12.10.2023 до експертної установи з`являлася лише ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_8 , а ОСОБА_4 не з`являвся, тому від нього відібрати експериментальні зразки не виявилося можливим.

Тобто, вказані дії відповідача ОСОБА_4 свідчать про його свідоме ухилення від проведення експертизи.

Згідно з частиною четвертою, пунктами 3-5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У частині першій статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 достовірно знав про призначення експертизи, був двічі повідомлений про дату, час та місце проведення судової медичної молекулярно-генетичної експертизи (експертизи ДНК), не з`явився для забору біологічних зразків, що свідчить про його ухилення від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі.

Нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про те, що він є біологічним батьком дитини.

Також, судом вжито належних процесуальних заходів з метою проведення судової медичної молекулярно-генетичної експертизи (експертизи ДНК) та забезпечення участі відповідача у її проведенні.

Відповідач не довів наявність поважних підстав, які перешкоджали йому з`явитися до експертної установи для забору відповідних зразків, що свідчить про свідоме ухилення від проведення експертизи.

Представником відповідача не заявлялося клопотання про проведення судової медичної молекулярно-генетичної експертизи.

Крім того, як вбачається з пояснень свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_18 наданих ними в судовому засіданні, сторони певний час спільно проживали, як чоловік та дружина, їхній син ОСОБА_5 був народжений в час, коли відповідач перебував за кордоном. Після народження сина сторони разом проживали, як чоловік та дружина, відмічали народження на хрестини дитини, як мати та батько, хлопчик називав відповідача батьком.

Вказані дії та бездіяльність відповідача, що призвели до неможливості проведення експертизи, та пояснення свідків надали суду можливість визнати факт та встановити, з урахуванням інших доказів, походження дитини від відповідача, адже відповідач не надав та не навів жодних переконливих доказів на спростування доводів позивача та наданих нею доказів.

Крім того, позивач ставить питання про стягнення з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5 .

З урахуванням того, що відповідачем не надано доказів на спростування та заперечення позовних вимог, в результаті чого суд дійшов висновку щодо встановлення батьківства, тому позовна вимога щодо стягнення аліментів також підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як зазначено в ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Положеннями ст.182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбаченихст.184 СК України.

Обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дітей не звільняє їх від обов`язків щодо дітей. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток.

Виконання передбачених ст.150 СК України обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини, пов`язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично так і духовно. Тому, визначений на законодавчому рівні прожитковий мінімум для дитини певного віку має забезпечуватись насамперед батьками дитини.

З урахуванням вище викладеного та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені нею витрати на правничу допомогу.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

В даному випадку позивачем не зазначено розмір правничої допомоги, не надано договору про надання правничої допомоги, розрахунку вартості послуг та не надано жодного документального підтвердження фактично понесених витрат на правничу допомогу адвоката, таким чином, вони не підлягають стягненню.

При цьому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача витрати в розмірі 2658,40 грн., які потрачені позивачем на квитки для прибуття до експертної установи з метою проведення призначеної експертизи, що підтверджується відповідними копіями квитків, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн. за позовну вимогу про визнання батьківства та 1073,60 грн. за позовну вимогу про стягнення аліментів.

Керуючись ст.ст. 12, 44, 76, 81, 109, 137,141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 20,125,126,129,138, 150,180,181,182,183 СК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про народження №25.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , аліменти на утримання сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 28.12.2023 до досягнення ним повноліття.

На підставі п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , витрати на сплату судового збору за позовну вимогу про визнання батьківства в розмірі 992,40 грн. та витрати на придбання квитків в розмірі 2658,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , на користь держави судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів в розмірі 1073,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Черкаського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 21 травня 2024 року.

Головуючий суддя В.Л. Гудзенко