Провадження № 2/638/1725/24
09 квітня 2024 року м. Харків
Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді - Смирнова В.А.
за участю секретаря судового засідання - Каркан А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з батьком, за участю третьої особи - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, -
ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з батьком.
В позові просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з їхнім батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1
Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 20 вересня 2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з батьком, за участю третьої особи - Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради. Призначено підготовче засідання.
В судовому засіданні ОСОБА_1 просив позов задовольнити, в своїх поясненнях вказував що доньки проживають разом з ним, ОСОБА_2 виїхала за кордон, вихованням та утриманням дітей не цікавиться, також, проти заочного вирішення справи не заперечував.
ОСОБА_2 , в судове засідання повторно не з`явилася, повідомлялася своєчасно та належним чином, конверти з судовими повістками повернулися у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.
Представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в підготовче засідання повторно не з`явився, повідомлялися своєчасно та належним чином, надали заяву про слухання справи за їх відсутності.
Відповідачка своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву не скористалася. Будь-яких заяв та клопотань, зокрема з процесуальних питань, про відкладення розгляду справи, чи про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, до суду не подала.
Оскільки відповідачка у встановлений частиною сьомою статті 178 ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною восьмою статті 178 ЦПК України.
Таким чином, суд вважає, що відповідачка повторно не з`явилася в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи відповідачка в судове засідання не з`явилася, відзиву на позовну заяву не подала, та, зважаючи на те, позивач проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного судового рішення не заперечував, суд вирішив розглянути справу за відсутності відповідачки на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
Позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі з 2005 року. Шлюб подружжям було зареєстровано 18.06.2005 року у міському відділі реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 874.
За час шлюбу у позивача та відповідачки народилися спільні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року у справі № 638/13261/19 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 18.06.2005 року у міському відділі реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 874 розірвано.

03 вересня 2019 року між ОСОБА_1 , як батьком дітей, та ОСОБА_2 , як матір?ю дітей, було укладено нотаріальний Договір про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні № 3734. За умовами нотаріального договору про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні, зокрема, було визначено місце проживання неповнолітніх дітей - проживання разом із матір?ю за адресою: АДРЕСА_2 ; встановлено щомісячний платіж батька на утримання дітей; встановлено щомісячний розмір на утримання дітей; визначені інші основні засади виховання дітей.

Договором про розірвання від 28 грудня 2021 року №3734, Договір про визначення місця проживання дітей, умов їх утримання та участі батьків у їх вихованні, що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний.

В подальшому, на виконання виконавчого листа № 638/7475/21, виданого 29.12.2021 року Дзержинським районним судом м. Харкова, Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові СМУМЮ (м. Харків) було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 про зміну розміру аліментів, визначеного за домовленістю між батьками, та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дати набрання рішенням чинності і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Після розірвання шлюбу між батьками - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 діти проживали з відповідачкою за її місцем проживання. При цьому, батько систематично сплачував аліменти на утримання дітей, регулярно брав участь у їх вихованні, повноцінно реалізував свої права та обов?язки з виховання та утримання дітей. Також доньки регулярно бували з батьком, за його місцем проживанням.

У виконавчому провадженні НОМЕР_3 заборгованість позивача по сплаті аліментів на утримання дітей відсутня, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру боржників.

У зв?язку із повномасштабною агресією російської федерації на території України діти разом із матір`ю, рятуючись від війни, втрьох виїхали з України за кордон.

У серпні 2022 року старша донька ОСОБА_5 визначилася щодо місця проживання в Україні разом з батьком та стала проживати за його місцем проживанням: АДРЕСА_1 .

Молодша донька - ОСОБА_6 , також, повернулася проживати до України.

На сьогодні, обидві доньки сторін - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 наразі проживають разом із батьком за постійним місцем реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 .

Опитані в судовому засіданні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснили, що проживають з батьком та просили визначити їх місце проживання разом з батьком.

Відповідно до Висновку щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 разом з батьком, ОСОБА_1 , то Департамент служб у справах дітей вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з батьком, ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26.04.2001кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

З огляду на ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вільний вибір місця проживання серед іншого обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку.

Аналізом зазначених норм, встановлено, що будь-яка фізична особа, що досягла 14 річного віку вправі вільно вибирати місце проживання, у зв`язку із чим звертатися до органів реєстрації із заявами з даного приводу. Одночасно, місцем проживання фізичної особи у віці до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, відповідно батьки звертаються до органів реєстрації із заявами про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання дітей.

Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року із змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Так, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа "Байт і Кеннеді проти Німеччини (п.67) "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II, проти Німеччини" (п.45). Відповідно до частини першої ст. 3 Конвенції про права дитини у всіх діях щодо дітей, незалежно від того , здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом положень ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня2006року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня2015року).

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2020 року (справа № 711/1435/19 провадження № 61-17880св19) зроблено висновок, що у статті 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20 листопада 1989 року № 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства» (Преамбула Закону). Відповідно до статті 18 вказаного Закону Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року із змінами, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року №789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з їхнім батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1 буде відповідати найкращим інтересам дітей та при цьому не порушує права відповідачки.

Понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у сумі 1073 грн. 60 коп. відповідно до статті 141 ЦПК України стягуються з відповідачки на користь позивача.

Керуючись статтями10,12, 13, 76, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279, 280 354 ЦПК України, статтями 56, 104, 105, 109, 112,160,161 Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства» суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з батьком, за участю третьої особи - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради - задовольнити в повному обсязі.

Визначити місце проживання неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з їхнім батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 судовий збір у сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду. Заочне рішення може бути оскаржене позивачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст Рішення виготовлено 19 квітня 2024 року.

Суддя В.А. Смирнов