Справа №485/1748/23
Провадження № 22-ц/812/747/24
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 травня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП Плюс», подану адвокатом

Камшою Олександром Вікторовичем

на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 березня 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Бодровою О.П., повний текст складено 15 березня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

В С Т А Н О В И В:

28 листопада 2023 року ОСОБА_3 , через свого представника ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» (далі - ТОВ «СВП ПЛЮС»)про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 17 жовтня 2023 року Миколаївським апеляційним судом винесено постанову, за якою: визнано незаконним наказ директора ТОВ «СВП ПЛЮС»№ 1/23/11-21/ЮВ від 23 листопада 2021 року в частині притягнення ОСОБА_3 до матеріальної відповідальності; визнано незаконним наказ директора ТОВ «СВП ПЛЮС» № 1144/к від 24 листопада 2021 року про звільнення ОСОБА_3 ; поновлено ОСОБА_3 на посаді продавця-консультанта ТОВ «СВП ПЛЮС» з 25 листопада 2021 року; стягнуто з ТОВ «СВП ПЛЮС» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 13726 грн 40 коп. за період з 25 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року; вирішено питання судових витрат.

Судом апеляційної інстанції на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно за заявлених позовних вимог за період з 25 листопада 20121 року по 31 січня 2022 року.

Посилаючись на приписи частини 2 статті 235 КЗпП України, відповідно до яких орган, який розглядає трудовий спір виносить рішення про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та з врахуванням встановленого судом апеляційної інстанції розміру середньоденної заробітної плати 298 грн.40 коп., просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 лютого 2022 року по 17 жовтня 2023 року, що становить 132788, 00 грн (298,40 грн х 445 днів).

18 жовтня 2023 року ТОВ «СВП ПЛЮС» добровільно виконало рішення суду.

Наказом від 10 листопада 2023 року ТОВ «СВП ПЛЮС» звільнило ОСОБА_3 із займаної посади за згодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗпП України з цієї дати.

Між тим, в порушення вимог стаття 116 КЗпП України, відповідачем не проведено виплату всіх сум, що належать позивачеві від підприємства в день звільнення.

Позивач вказує, що при звільнені відповідач не виплатив їй заробітну плату за період з 18 жовтня по 10 листопада 2023 року, заборгованість по якій становить 5371,00 грн (298,40 грн х 18 днів) та компенсація за невикористану щорічну відпустку 43 дні за період з 01 лютого 2022 року по 10 листопада 2023 року, що становить 12831,20 грн (298,40 х 43 дні).

З огляду на те, що належна позивачеві заробітна плата виплачена не було, відповідач повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України, розмір якого неодноразово уточнювався та за період з 10 листопада 2023 року по 27 лютого 2024 року становить 23 275,20 грн (298,40 грн х 78 дні).

Враховуючи вищевикладене та збільшивши позовні вимоги, остаточно позивач просила стягнути з відповідача на її користь 174 265,60 грн., з яких: 132 788, 00 грн - середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 лютого 2022 року по 17 жовтня 2023 року, 5371,20 грн - заборгованість по заробітній платі за період роботи з 18 жовтня по 10 листопада 2023 року, 12 831,20 грн - компенсація за невикористану щорічну відпустку, 23 275,20 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 листопада 2023 року по 27 лютого 2024 року та понесені судові витрати.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 березня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Стягнено з ТОВ «СВП ПЛЮС» на користь ОСОБА_3 174265,60 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, з яких:

132788, 00 грн - середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2022 по 17.10.2023;

5371,20 грн - заборгованість по заробітній платі, за період роботи з 18.10.2023 по 10.11.2023;

12831,20 грн - компенсація за невикористану щорічну відпустку;

23275,20 грн - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.11.2023 по 27.02.2024.

Стягнено з ТОВ «СВП ПЛЮС» на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати, а саме витрати зі сплати судового збору у розмірі 1327,88 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20000,00 грн.

Стягнено з ТОВ «СВП ПЛЮС» в дохід держави 1073, 60 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ТОВ «СВП ПЛЮС» оскаржило його до апеляційної інстанції та посилаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної та обґрунтованої оцінки дійсним обставинам правовідносин сторін, судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права, тому просили оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так, вказували, що судом першої інстанції в порушення статті 126 ЦПК України прийнято до розгляду заяву представника ОСОБА_3 про зміну предмету позову від 19.02.2024, подану через 2 місяці після першого засідання у справі.

Не погоджаючись з рішенням суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач зазначає, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу були предметом розгляду у справі № 485/1671/21 про поновлення ОСОБА_3 на роботі.

Звертаючись повторно до суду з такими вимогами 28 листопада 2023 року, позивач пропустила строк на звернення до суду відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України, не порушуючи питання про поновлення цього строку.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не навів мотивів, з яких виходив розглядаючи та задовольняючи повторно заявлену позовну вимогу ОСОБА_3 на думку апелянта позивач намагається переглянути постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року в інший спосіб, не передбачений процесуальним кодексом.

Судом першої інстанції було порушено приписи пункту 4 частини1 статті 257 ЦПК України, а саме не було залишено вказану позовну заяву без розгляду у зв`язку з наявність іншої тотожної справи з такими ж вимогами.

Також судом не враховано, що у вказаний період позивач працювала , тобто на його думку не тільки не було вимушеного прогулу, але й заробітки, які отримала вона є рівноцінними.

Посилаються, що судом неправильно застосовано положення 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ.

Так, наказом №201/к від 25 березня 2022 року у зв`язку з введенням воєнного стану, неможливістю товариства надати роботу працівникам та неможливістю працівниками виконувати роботу діяльність товариства було переведено на функціонування в умовах особливого періоду з метою забезпечення захисту Вітчизни, внесені зміни до організації роботи Товариства, вживалися заходи щодо призупинення дії трудових договорів з працівниками магазинів, робочі місця яких в яких зруйновано або знаходять на окупованих територіях або на територіях де ведуться активні бойові дії.

Наказом №201-1/2 від 29 березня 2022 року, з 01 квітня 2022 року дія трудових договорів із усіма працівниками магазинів ТОВ «СВП Плюс» була зупинена у зв`язку зі збройною агресією рф.

Між тим, суд першої інстанції, стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2022 року по 17 жовтня 2023 року допустив не тільки порушення принципу правової визначеності та обов`язковості судового рішення у цій справі, але й дискримінував інших 144 працівники товариства по відношенню до ОСОБА_3 , створив правову колізію для безпідставного збагачення останньої.

Крім того, в порушення ч.4 ст. 265 ЦПК України не зазначено на підставі яких доказів суд встановив наявність вигаданої заборгованості по виплаті заробітної плати ОСОБА_3 за період з 18 жовтня по 10 листопада 2023 року, коли вона взагалі не працювала, як і не наведено доказів з яких суд дійшов висновку, що строки розрахунку при звільненні ОСОБА_3 , начебто, настали. В оскаржуваному рішенні судом не наведено мотивів висновку, на підставі якої норми права та з яких доказів виходив суд, що у позивачки, начебто, виникло право на відпустку за час, коли дія трудового договору була призупинена, а саме з 01 квітня 2022 року та оскаржуване рішення не містить мотивів відхилення доводів Відповідача.

Покликаються також, що у порушення вимог ч. 2 ст. 134 ЦПК України судом було задоволено заяву представника позивача про стягнення понесених судових витрат, що є підставою для скасування рішення у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, адже позивачем було порушено строки на подання попереднього розрахунку.

Правом на подачу відзиву позивач не скористалася.

У судовому засіданні представник відповідач підтримав апеляційну скаргу, просив про її задоволення.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦП України не перешкоджає розгляду справи за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає в повні мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року у справі 485/1671/21 задоволено позов ОСОБА_3 до ТОВ « СВП Плюс» про поновлення на роботі та визнано незаконним наказ директора ТОВ «СВП ПЛЮС»№ 1/23/11-21/ЮВ від 23 листопада 2021 року в частині притягнення ОСОБА_3 до матеріальної відповідальності; визнано незаконним наказ директора ТОВ «СВП ПЛЮС» № 1144/к від 24 листопада 2021 року про звільнення ОСОБА_3 ; поновлено ОСОБА_3 на посаді продавця-консультанта ТОВ «СВП ПЛЮС» з 25 листопада 2021 року; стягнуто з ТОВ «СВП ПЛЮС» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 13726 грн 40 коп. за період з 25 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року; вирішено питання судових витрат. На час ухвалення рішення, відсутні відкритті провадження щодо оскарження постанови в касаційному порядку.

У зазначеній постанові встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 становить 298,40 грн.

Наказом директора ТОВ «СВП ПЛЮС» від 18 жовтня 2023 року №857/к виконано в добровільному порядку постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року;

- скасовано наказ №1144/к від 24 листопада 2021 року про звільнення ОСОБА_3 з посади продавця-консультанта 24 листопада 2021 року;

- поновлено ОСОБА_3 на раніше займаній посаді продавця-консультанта з 25 листопада 2021 року з окладом згідно штатного розпису;

- визначено найбільш територіально наближене до м. Херсон місце фактичного виконання трудових обов`язків ОСОБА_3 АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_3 приступити до виконання обов`язків за місцем роботи - АДРЕСА_1 негайно, але не пізніше 5 календарних днів з дня отримання наказу;

- виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі визначеному постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року 13726,40 грн, перерахувавши їх на повідомлений ОСОБА_3 рахунок.

З цим наказом ОСОБА_3 ознайомлена 10 листопада 2023 року (т.1 а.с.102-103).

01 листопада 2023 року вих. №254 на ім`я ОСОБА_3 направлено повідомлення з примірником наказу від 18 жовтня 2023 року (а.с.104). Доказів отримання поштою даного повідомлення матеріали справи не містять. Повідомлення містить позначку копію отримала 10 листопада 2023 року.

Наказом директора ТОВ «СВП ПЛЮС» від 10 листопада 2023 року №878/к звільнено ОСОБА_3 з займаної посади за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України 10 листопада 2023 року (т.1 зв.а.3).

Наказом №201/к ТОВ «СВП ПЛЮС» від 25 березня 2022 року: переведено діяльність Товариства в мовах особливого періоду з метою забезпечення захисту Вітчизни; вжито заходи щодо призупинення дії трудових договорів з працівниками магазинів, робочі місця в яких зруйновані та/або яке знаходиться на окупованих територіях або на територіях де ведуться активній бойові дії. В умовах воєнного стану, через складнощі в доступі до електронних ресурсів, про призупинення дії договорів повідомляти працівників будь-якими можливими засобами (т.1а.с.176).

Наказом №201-1/к від 29 березня 2022 року на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», ТОВ «СВП ПЛЮС» призупинено дії трудових договорів з працівниками з 01 квітня 2022 року до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану (т.2 а.с.47-49).

Наказом №201-12/к «Про внесення змін до наказу №201-1/к від 29 березня 2022 року» від 18 жовтня 2023 року ТОВ «СВП ПЛЮС», внесені зміни до п.1 наказу №201-1/к від 29 березня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору, доповнивши словами: « ОСОБА_3 продавець консультант» (т.1 а.с.178).

За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми нарахованих та виплачених доходів за період з 1 кварталу 2022 року по ІІІ квартал 2023 року, ОСОБА_3 отримувала дохід у виді заробітної плати (т.1 а.с.223).

Задовольняючи позовні вимоги суд дійшов висновку про обгрунтованість заявленних вимог та стягнув на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 лютого 2022 року по 17 жовтня 2023 року; заборгованість по заробітній платі, за період роботи з 18 жовтня по 10 листопада 2023 року; компенсація за невикористану щорічну відпустку; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 листопада 2023 року по 27 лютого 2024 року.

Проте, колегія суддів не з усіма висновками суду першої інстанції може погодитися.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно частини 1 статті 3 та статті 4 КЗпП України, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно частин 4, 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати (Постанова Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17).

У постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 зроблено правовий висновок, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Такий висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18), яка не вбачала підстав для відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року (у справі № 6-511цс16).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2020 року у справі №234/15372/17 (провадження № 61-4998св20), на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з`являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

Вказане свідчить про те, що вимушеності прогулу передують протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто, працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

У трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.

Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.

З матеріалів справи вбачається, що наказом відповідача від 18 жовтня 2023 року № 857/к позивача було поновлено на роботі.

Вимоги ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 лютого 2022 року по 17 жовтня 2023 року не були предметом розгляду при вирішення спору Миколаївського апеляційного суду 17 жовтня 2023 року у справі 485/1671/21, оскільки у вказаній справі предметом позову було стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення і до 31 січня 2022 року.

Однак, положення статті 235 КЗпП України дають працівнику право звернення з вимогою про стягнення середнього заробітку окремо, або в тій частині, в якій це питання не вирішувалось, або коли право на відповідне стягнення виникло пізніше.

Можливість окремого вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підтверджується і змістом постанови Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №359/5230/17.

Враховуючи, що рішенням суду, яке набрало законної сили, позивачку було поновлено на займаній посаді, як незаконно звільненого працівника, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимоги ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 лютого 2022 року по 17 жовтня 2023 року, які не були предметом попереднього судового розгляду, є законними та підлягали задоволенню.

Згідно пунктів 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. N100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно пункотом 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Постановою Миколаївського апеляційного суду у справі № 485/1671/21 встановлено, що середньоденна заробітна плата позивачки становила 298 грн.40 коп., яка правильно прийнята судом при вирішенні даного спору для здійснення відповідного розрахунку у відповідності до положень статті 82 ЦПК України.

Загальна кількість робочих днів у спірному періоді, протягом яких тривав заявлений ОСОБА_3 вимушений прогул з 01 лютого 2022 року по 17 жовтня 2023 року включно, становив 445 робочих дні.

Відповідно, сума середнього заробітку ОСОБА_3 за час вимушеного прогулу за цей перід становить 132 788 грн. (298.40 (середньоденний заробіток позивача) х 445 (кількість робочих днів у заявленому позивачем періоді вимушеного прогулу).

Саме у межах цієї суми суд першої інстанції правильно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 .

За встановлених обставин справи, суд першої інстанції, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині є доведеними та такими, що підлягали задоволенню.

Колегія суддів зауважує, що середній заробіток згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності.

Відповідно до положень частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд апеляційної інстанції у постанові від 17 жовтня 2023 року у справі 485/1671/21, дійшовши висновку про незаконність звільнення позивача та стягнув на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за перід з 25 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року, тобто в межах заявлених вимог.

Відтак, є необгрунтованими доводи апеляційної скарги ТОВ «СВП Плюс» про повторне звернення позивача до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, необхідність залишення позову в цій частині без розгляду, оскільки апелянт не звернув уваги на те, що факт порушеного права позивача на працю встановлено, але не захищено належним чином з урахуванням гарантій, передбачених статтею 235 КЗпП України, оскільки фактично в судовому порядку розглянуті і захищені його права на відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 листопада 2021 року по 31 січня 2022 року, тоді як час вимущеного прогулу тривав до 17 жовтня 2023 року.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом Українивід 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє до теперішнього часу.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в Указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу Прикінцеві положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» главу XIX Прикінцеві положення Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану.

Статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, далі Закон №2136-ІХ) визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору може здійснюватися з ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади.

Частиною 2 вказаного Закону передбачено, що призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору.

Таким чином, Закон № 2136-ІХ надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин.

У постанові Верховного Судуу складі колегії суддівДругої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23) зроблено висновок, що «Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо».

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Як на підставу для призупинення дії трудового договору з працівниками, у тому числі й з позивачкою ОСОБА_3 , відповідач посилався на військову агресію проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Відповідачем підтверджено обставини неможливості забезпечити позивачку роботоюу м. Херсон та неможливість створення безпечних умови праці працівників.

Між тим, поновлюючи позивача на роботі, відповідач визначив найбільш територіально наближене до м.Херсон місце фактичного виконання трудових обов`язків ОСОБА_3 АДРЕСА_1 . Отже, вищенаведене спростовує абсолютну неможливість відповідача надати роботу працівнику та доказів, що працівник не може її виконувати.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів того, що позивачка ознайомлена як із наказом №201-1/5 від 29 березня 2022 року про призупинення дії трудового договору, та і з наказом №201-12/к від 18 жовтня 2023 року, яким внесено зміни до попереднього наказу, стосовно неї.

У судовому засіданні представник позивача вказав, що ОСОБА_3 є ВПО і на теперішній час проживає у м.Києві, прийшовши до головного офісу відповідача у м.Києві вона ознайомилася з наказом про поновлення, а оскільки не погодилася приступити до виконання своїх обовязків у м. Запоріжжі, написала заяву про звільнення за згодою сторін. Проте з наказом про призупинення дії трудового договору вона ознайомлена не була.

Представник відповіадча заперечуючи проти цього, посилався на доповідну записку від 10 листопада юриста ТОВ «СВП Плюс» Дмитрієнка В., із змісті якої вбачається, що ОСОБА_3 доведено до відомо, що дію трудового договору призупинен.

Між тим, вказане не заслуговує на увагу, оскільки зазначений письмовий документ не є належним та допустимим доказом підтвердження обставин ознайомлення з цим наказом в розумунні статтей 77, 78 ЦПК України.

А відтак, доводи апеляційної скарги що з позивачем було призупинено дію трудового догвоору, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимущеного прогулу колегія суддів відхиляє.

Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» та статті 94 КЗпП України передбачають, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За статтею 47 КЗпП України (в редакції від 17.06.2022 року) роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно із приписами частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно частини 2 статті 116 КЗпП України, у разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

У рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21).

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_3 просила стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 18 жовтня по 10 листопада 2023 року та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10 листопада 2023 року по 27 лютого 2024 року.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (стаття 12 ЦПК України).

Отже, діюче цивільне законодавство визначає, що при зверненні особи до суду за захистом порушеного права, ця особа повинна довести обставини, які мають значення для справи та надати відповідні докази, що підлягають оцінці судом.

У відповідності з вимогами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 сттатті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За таких обставин, з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав.

Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18).

Після винесення наказу про поновлення на роботі, ОСОБА_3 до виконання своїх обов`язків не приступила, отже свої функціональні обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності не виконувала.

Висновки суду щодо розміру заборгованості не можуть ґрунтуватися на припущеннях, які, виходячи з положень частини 6 статті 81 КЗпП України, та не можуть бути прийняті судом як правильні.

Зважаючи на те, що заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботі, а не за факт перебування трудових відносин, відсутність позивача на роботі з 18 жовтня по 10 листопада 2023 року, що не заперечується її представником, у суду першої інстанції були відсутні підстави для стягнення заборгованості по заробітній платі.

Проведений позивачем розрахунок заборгованості по заробітній платі за вказаний у позові період на підставі середньоденного заробітку, який прийнято до розрахунку при вирішенні вимог про стягнення середенного заробітку за час вимушеного прогулу, не може бути взятий за основу для розрахунку заборгованості по заробітні платі, так як не підтверджує її розмір.

А відтак, за відсутності об`єктивних відомостей про розмір заробітної плати позивача за спірний період чи заборгованості з заробітної плати, не підтвердженим є і розрахунок позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку із порушенням строків виплати належних позивачеві сум при звільненні.

З урахуванням викладеного та норм матеріального і процесуального права, колегія вважає, що висновки суду першої інстанції про задоволення цих вимог є невірним, а відтак рішення суду першої інсанції в цій частині слід скасувати та ухвалити нове про відмову у їх задовленні.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про відпустки» визначено, що державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Статтею 2 Закону України «Про відпустки» встановлено беззастережне право на відпустки громадян України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічна норма міститься у статті 24 Закону України «Про відпустки», згідно з якою, у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А І групи.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Так, згідно частини 4 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Згідно статті 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи для надання щорічної основної відпустки працівникові, не враховується період призупинення дії трудового договору.

За матеріалми справи, дія трудових договорів з працівниками ТОВ «СВП Плюс», в тому числі з позивачкою, була призупинена з 01 квітня 2022 року відповідно до наказу №201-1/к від 29 березня 2022 року з послідуючими змінами, який є чинним та в установленому законом порядку не визнано незаконним, отже до стажу роботи для надання щорічної основної відпустки не враховується період призупинення дії трудового договору, а відтак відсутні підстави для отримання відповідних компенсаційних виплат за цей період.

З огляду на викладене, правових підстав для стягнення з ТОВ «СВП Плюс» компенсації за 43 дні відпустки у суду не було.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції встановлено фактичні обставин справи, однак неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку, то були відсутні підстави для задоволення вказаних вимог. А відтак, рішення суду першої інстанції в цій частині слід скасувати та ухвалити нове про відмову у їх задоволенні.

Судове рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 лютого 2022 року по 17 жовтня 2023 року необхідно залишити без змін.

Відповідно до статті 137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 статті 137ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджується, що захист інтересів позивача ОСОБА_3 під час розгляду цієї справи у суді першої інстанції здійснював адвокат Харченко Д.М., на підтвердження чого надано договір про надання правової допомоги від 17 жовтня 2023 року, свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю та ордер серія ВТ №1020468.

З договору про надання правової допомоги вбачається, що вартість послуг адвоката сторони визначили у фіксованому розмірі, який в суді першої інстанції становить 20000 грн.

Ураховуючи надані позивачем докази, часткове задоволення пред`явленого позову, апеляційний суд вважає, що існують підстави для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_3 в суді першої інстанції.

З огляду на викладене, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи (підготовка позовної заяви; участь у двох судових засіданнях), заявлені позивачем вимоги, їх складність та об`єм досліджених судом першої інстанції доказів, а також принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, пропорційно до розміру задоволених, апеляційний суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки 15400 грн. на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про відмову у задоволенні заяви про стягнення судових витрат колегією суддів відхиляються, оскільки нормами ЦПК України не передбачено обов`язку суду відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат у разі невчасного подання попереднього розрахунку суми судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні до суду позивачем заявлено 4 вимоги майнового характеру, проте при зверненні до суду з вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогула, заборгованості по заробітній платі та компансації за невикористану відпустку позивач звільнена відповідно до пункту 1 частини 1 статт 5 Закону України «Про судовий збір». В той же час підлягави сплаті судовий збір за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивачем при зверненні до суду було сплачено 1073 грн.60 коп.

Оскільки позов задоволено в частині стягнення середнього зробітку за час вимушеного прогулу, відтак з ТОВ «СВП ПЛЮС» () в дохід держави належить стягнути 1073 грн .60 коп. Решта судових витрат необхідно віднести на позивача.

За такого, рішення суду в частині розпрділу судових витрат слід змінити.

При звернення до суду з апеляційною скаргою відповідачем сплачено судоий збір у розмірі 2613.99, при цьому апеляційну скаргу задоволено на 24 %, (41,477,60/174265,6)х100) відтак відповідачеві належить компенсувати за рахунок держави 627 грн 36 коп. судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС», подану адвокатом Камшою Олександром Вікторовичем, задовольнити.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 березня 2024 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за невикористану відпустку скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за невикористану відпустку відмовити.

Це ж рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з Товариства з обмеженої відповідальністю «СВП ПЛЮС» () на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 15400 грн. витрат за надання правової допомоги, в дохід держави 1073 грн.60 коп.

Це ж рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Компенсувати Товариству з обмеженою відповідальністю «СВП ПЛЮС» () за рахунок держави 627 грн 36 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 21 травня 2024 року.